Només l'any passat, 84.000 persones.
Només als Estats Units.
És una estimació. És impossible saber-ne el nombre.
Des del 1985, 941.878.
De nou, només als Estats Units.
De nou, només és una estimació.
Però sabem la veritat, oi?
Milions, Roderick.
Milions.
I només parlem de morts.
Qui sap quants addictes hi ha.
Destrossats.
Els teus números són… impressionants de collons, Roderick Usher.
Realment ets tu.
Lamento no poder acceptar la teva dimissió.
He intentat explicar a la teva germana que els termes no es poden canviar.
I ella estava convençuda que…
Si moro, això s'atura?
És mala fe.
No trobes?
Intentava buscar una llacuna.
Digues el teu preu.
Oh, tresor.
Mira que ets graciós.
Els números són els que són.
Només queden algunes transaccions.
I escolta…
és la campana d'obertura.
Avui l'ha fet sonar un representant de Fortunato.
Moltes gràcies.
Descartaran la teva declaració.
Sabien que no podien parlar amb tu sense mi.
- Ara faràs la teva veritable declaració. - He dit la veritat.
La veritat és que el teu pare ha mort en un horrible accident.
L'important és que era bona persona.
Ha cuidat la teva mare a casa.
Ella s'hauria pogut fer mal en el seu estat.
L'ha mutilat.
Segur?
Ho has vist?
Escolta, no espero que ho entenguis, però ell era el vot decisiu de la junta.
Ara que ja no hi és,
l'empresa penja d'un fil.
Ha abusat i mutilat la meva mare.
I després s'ha fotut de tot i s'ha suïcidat.
Bé, la teva mare, encara que hagi patit molt,
entén molt bé aquesta família.
Et prometo que quan parli amb ella, farà el correcte per l'empresa.
Doncs no hi parlaràs.
Se me'n fot la família.
O l'empresa.
M'importa la meva mare.
Si creus que t'acostaràs a ella amb unes alicates,
primer m'hauràs de matar, puto sàdic.
Vull tornar a declarar.
He de reconèixer que estic…
orgullós d'ella.
Saps de qui ho ha heretat, oi?
Vaja, que incòmode.
Ja l'hi has dit?
Encara no.
Què m'ha de dir?
Sense el Freddie, la junta vol… no és fàcil dir…
Que jo marxi.
Sense el Freddie, necessiten que algú mani ja…
- Seré jo. - Esclar.
Volies que em suïcidés per no haver de rematar-me.
Impressionant, Mads.
- Em subscriuré al teu butlletí. - La junta mana.
- Jo tampoc els controlo. - No gosarien.
Però ja han fet camí. Ho has fet tu, Arthur?
Quan t'hi has posat? Després de la Vic? Era lògic?
No és això.
Ha estat per lògica i compassió.
Però, com has dit, era el pas lògic.
No importa, Madeline.
Ella no m'ha deixat morir.
La teva germana et va decapitar.
Això va ser la fi, saps?
El meu cap va dir que havíem guanyat amb tu fora de joc.
No calia continuar el cas. El drac havia mort.
Li vaig dir que s'equivocava.
Va dir: "El Roderick Usher ha perdut els fills i l'empresa.
Què més vols?"
Què més volies?
Justícia.
I què seria per a tu?
Pel que has fet?
No ho sé.
Suposo que ho sabré quan ho vegi.
Espero que sí…
que ho vegis.
Estic segur que ho veuràs.
- Un altre cop la teva neta? - És la millor.
Parles molt bé d'ella, però no li contestes.
De tots els fills, m'assemblo més a la Tamerlane.
Externalitzant la intimitat.
La Lenore ho té en ella.
Aquesta part es va saltar el Freddie i la Tammy. No ho sé… Potser…
els ho vaig arrabassar.
L'Annabel en tenia la custòdia i…
m'era insuportable,
així que vaig esperar que creixessin i els vaig cobrir d'or.
Els vaig oferir una vida fàcil i em van escollir, evidentment.
I quan apareixien a casa,
els mirava i em veia a mi mateix.
Si algun cop havien tingut alguna cosa de la seva mare…
s'havia esfumat.
Els diners ho van matar.
I l'Annabel no podia viure sense ells.
La Lenore sempre ho ha tingut en ella.
El meu foc, però…
el cor de la seva àvia.
La moral de la seva àvia.
Sempre ho ha tingut.
Avui l'he vist.
Qui?
L'Annabel Lee.
Al funeral.
Era el nostre amor més alt
que l'amor dels més grans d'allí,
més que el dels més savis d'allí,
i ni els àngels dalt del cel ni els dimonis sota el blau marí
mai podran separar-me l'ànima
de l'ànima de la preciosa Annabel Lee.
Què hi fas, aquí?
"És ric."
Quan em preguntaven com te'ls vas endur,
com els vas convèncer perquè em deixessin.
"És ric", els deia. "És ric."
I no entens què significa aquesta paraula.
Eren joves.
Estaven plens d'apetit,
i tu els vas dir: "Veniu amb mi, atipeu-vos."
Com podia jo competir amb això?
Però no els vas alimentar, oi?
Els vas privar de menjar.
Cada vegada quedava menys d'ells fins que un dia van tornar buits.
Drenats.
Et vas posar a omplir-los amb…
Amb què els vas omplir, Roderick?
Què tenies per omplir-los?
Perquè no eres ric, oi?
Tot aquest temps he pensat que eres ric, però ara…
Ara et veig.
Et miro i et veig…
a tu.
La teva pobresa.
Annabel.
Potser en el fons això és una benedicció.
Potser van morir en la infància.
Què has fet?
En què cony pensaves?
Sabia que no ho entendries.
Has traït l'Auggie.
- L'Auggie… - Feia el correcte.
L'acomiadaran, Roderick.
Ja, ell s'ho ha buscat i ha estat un idiota, la veritat.
- Un ingenu. - I jo què soc?
No volia dir això.
També ho dec ser.
Perquè ara et passeges per Fortunato
colze a colze amb el Rufus Griswold.
No hem acabat amb ell.
Me n'he d'anar.
No siguis bleda.
No, de debò. Jo…
No et conec, Roderick.
L'home que conec, que estimo, mai…
podria…
Però tu no ets ell.
Oi?
Crec…
que l'he inventat.
La lluna mai brilla sense portar-me un somni
de la preciosa Annabel Lee.
Els estels mai s'alcen sense que senti l'esclat dels ulls
de la preciosa Annabel Lee.
I així faig vetlla i jec amb ella,
esposa, amada, vida meva,
al seu sepulcre
vora el blau marí,
la seva tomba
prop del cant marí.
Roderick.
Demana una ambulància, no donis cap nom.
D'acord.
És l'hora.
És l'hora, Roderick.
M'has dit que m'explicaries com han mort.
I ho has fet.
Però també m'has dit que confessaries.
Ja no queden cadàvers, Roderick.
Ni esquelets a l'armari.
Digue'm què va passar.
És l'hora.
Entesos, Auggie.
Fil a l'agulla.
No et temptaré?
No.
Jo no m'hi vaig negar.
Vet-lo aquí!
El meu coi d'heroi.
Senyores i senyors, un aplaudiment
per al Roderick Usher, el futur de Fortunato!
Sí!
No tens ni idea.
Escolta, fa dos anys que no acluco l'ull, Roddie,
fa dos putos anys que aquell paio m'estalona.
Però has fet una jugada mestra!
No ets a la via ràpida, Rod,
no ets a l'escala, entesos, ja hi ets.
Ets la meva mà dreta.
He dit a la junta i als accionistes
que ets el millor que li ha passat mai a l'empresa.
Els hauries de dir que ha estat idea teva.
Que se us ha acudit a tu i al Roderick
i que tu has fet la teva part.
Saps, potser ja ho he dit.
I ni tan sols és mentida.
Ja no, perquè ets el meu paio.
Els he demanat que canviïn els plans del nou edifici.
Hi haurà un despatx al costat del meu. És teu.
Aniràs on jo vagi. Has triomfat. Ho entens?
Ets la persona en qui més confio en tot el puto món.
I no hi ha ningú, amic o enemic, que no sàpiga això.
D'acord?
- Una altra copa. - Ja la tens.
T'agrada el xerès, oi?
Hòstia puta. Què és això?
Amontillado.
Un vi poderós per a un home poderós.
I tant!
Aquesta ampolla probablement costa més d'un any del teu…
Bé, del teu sou d'abans.
Perquè a partir de demà, et podràs banyar en això.
Per Fortunato.
I tant, collons.
Per Fortunato.
Molt bé. Ei, no sigueu tímids, de cop, vinga.
L'assaboriré.
He d'anar al bany. Torno de seguida.
Esclar, ves-hi.
Ben fet, col·lega. Ets un puto heroi.
Gràcies.
- Bona elecció. - Sí?
Ningú baixarà aquí.
Saps què és això, oi?
Això… seran els fonaments del meu nou edifici.
Tindrà 70 pisos…
Saps què més?
Podem fer el soroll que vulguem.
M'ho promets?
D'acord.
- Paciència, guapo. - Sí?
Seré sincer amb tu.
Em vas semblar sorruda en coneixe't,
però ara m'agrades més.
Queda't aquí.
Si aconsegueixes venir, em podràs fer el que vulguis.
Accepto el repte.
Ei.
El que vulguis, semental.
Què collons?
Ets un home gran, fort i poderós.
Què passa?
Mira, Roddie, s'ha despertat.
M'heu drogat?
Has fingit tenir el paladar fi,
però no diferencies el xerès de l'amontillado.
Què cony és això?
És una opa hostil.
De debò, què és això?
Crec que no superarà la fase de negació.
Acabarem el mur i encara sentirem: "De debò, què és això?"
Ei!
Per fi.
Allibereu-me ara mateix, hòstia!
Us mataré!
Llavors no.
De fet, ara això és legítima defensa, així que gràcies.
Putos desgraciats!
Us espedaçaré i em follaré els trossos. M'heu sentit?
La ira va genial.
Socors! Algú…
D'acord.
D'acord. M'heu enxampat, collons.
M'heu enxampat. Hòstia puta, com sou. M'heu enxampat.
Sou l'hòstia, eh?
Gràcies.
Escolteu, estic impressionat.
Puc fer màgia. Us puc canviar la vida.
Escolta'm bé, Rufus.
El Roderick se l'ha jugat amb l'FBI, s'ha sacrificat i ha salvat tothom,
però això no vol dir que l'FBI s'equivoqués.
Has falsificat informació, firmes, estudis
i, bé, has saquejat tombes.
Han desaparegut cadàvers que havien participat en els assaigs.
Les substàncies químiques dels cossos devien ser inculpatòries.
Tu has aturat tot això. Ho has resolt.
Sí, només de moment.
La junta sabrà que hem evitat una bala, però hi ha un càncer
i l'home darrere d'això, l'home responsable,
bé, ha de marxar, no?
Pel bé de l'empresa.
Què voleu que faci? Dimitir?
Confessar?
Què voleu que faci?
Res.
A veure, escolteu-me.
D'acord. Jo… Entesos.
Ho entenc. No hauria d'haver carregat el mort al Roderick.
Oi? Per això som aquí, no?
I teniu raó, ha estat una cagada!
Però com podia saber amb qui m'enfrontava?
M'he equivocat de boc emissari.
D'acord? Però s'ha acabat.
És aigua passada. Ara ho sé. Us he jutjat malament.
Escolteu-me. Us puc ajudar.
Us donaré el que vulgueu. Opcions sobre accions, ascensos.
Madeline, treballa amb nosaltres. De vicepresidenta?
- M'agrada més "directora". - I tant, collons. Per què no?
A veure, no seria immediat,
però és una bona meta a llarg termini.
Atureu-vos.
Atureu-vos! D'acord…
Tres milions.
De dòlars. Per a cadascú, collons.
Per començar!
A la junta no li agradarà saber el que has fet.
I que has desaparegut, has fugit.
A la platja d'un país que no extradeix.
L'empresa cau en picat, no pot ascendir els caps,
estan tots contaminats.
Surten al dossier.
Ningú vol posar el cap a la soga.
Sobretot si l'FBI la torna a tibar.
Tret que… I si hi hagués un candidat que ja hagués escapat del botxí?
Algú de qui la junta ha sentit parlar.
Algú que fins i tot el Rufus Griswold ha reconegut que és el millor,
el més íntegre i fiable.
Tenint en compte que soc una celebritat, estaré en la via ràpida.
Sobretot després que l'hagis lloat tant.
I ara…
Com bé has dit, pots fer el soroll que vulguis.
Ningú tornarà a treballar fins d'aquí una setmana, així que bon any.
Un moment.
L'espelma s'apagarà d'aquí una hora, després em temo que estaràs a les fosques.
ETS INSIGNIFICANT
Segur que ningú baixarà?
Aquesta nit no.
I amb el cianur no sobreviurà al matí.
No em puc creure que no el notés. No tenia ni puta idea de xerès.
Pugem una estona?
Perquè ens vegin.
Ho he pensat, però no. És massa net. Ja han vist que marxàvem.
Si la policia pregunta, me l'he follat al seu cotxe,
ell ha anat a buscar coca, i tu i jo hem anat a un altre local.
Ens han de veure, però no escodrinyar.
Ho entens?
Un local més petit.
Un bar de barri.
Una cosa així.
Em pensava que cridaria.
Ja.
I ara on anem?
BON ANY 1980
Ella porta un abric de pell, està plena de diamants
i no para de parlar de la seva casa al Cap Cod.
I després miro la seva font d'ingressos, perdó, el seu promès,
i veig un ésser monstruós i inflat
que s'està cruspint tot el caviar de l'empresa.
I llavors penso: "Mai serviria ni em follaria això
per tenir diamants, pells i una casa al Cap Cod."
Tens un límit.
No és un límit, és un llistó.
No en vull saber res
si he de servir el plaer d'un home.
I el d'una dona?
Ei.
- Em pensava que teníem alguna cosa. - Soc versàtil.
Quina és la teva línia vermella?
Crec que no en tinc.
Caram, això m'intriga.
La majoria de la gent té un llindar que no vol traspassar.
Alguna cosa o algú que no sacrificarien
per bo que fos l'acord.
No soc com la majoria.
Què faríeu per complir els vostres somnis?
La gent parla molt, però no sol fer-ho seriosament.
A què estaríeu disposats?
Per exemple, ¿i si us digués ara mateix
que tindríeu tot l'èxit que us pugueu imaginar?
Tots els diners.
Tot el poder. Una vida de luxe. Confort. Què faríeu?
Què donaríeu?
La nostra mare ens explicava històries de la Bíblia.
Ens deia que els humils heretaran la terra.
Ella no va heretar una merda.
Així que tots aquests jocs de "i si", "jo mai mai",
"què faries per…?"
o pactes amb el diable
són contes de fades.
Mongetes i fesols màgics, són contes per a nens.
El món real és darwinià. Supervivència, caos, poder.
Influència.
Ets una assassina, oi?
Tots dos.
Un parell d'assassins.
No exageris.
De debò? Com us anomeno si no?
Aquesta nit heu assassinat el Rufus Griswold, oi?
I sou aquí creant-vos una coartada.
Perquè aquesta cambrera digui que vau passar la nit aquí.
Fins al tancament i una mica més.
I si us digués que us puc garantir sortir indemnes d'aquesta?
I no només això.
Sinó de tot.
D'aquí un temps, no gaire, et nomenaran president, Roderick.
O a tu, Madeline, si ho preferiu.
Sereu el rei i la reina de Fortunato. El vostre dret de naixença.
President, directora… El que vulgueu.
I afegiré una cosa més.
Sense conseqüències legals. Us ho garanteixo.
Durant tota la vida.
La gent ho intentarà, però mai us condemnaran per cap crim.
Podreu fer el que vulgueu amb l'empresa.
Ser altruistes, caritatius, o no.
Vull veure què feu.
De què collons parles?
Ho noteu.
Tots dos.
En l'aire.
Som fora del temps i de l'espai.
És el moment en què la sort i l'oportunitat s'uneixen.
És una oferta bestial.
I què ens diràs que costa? Les nostres… ànimes o què?
Per començar, això no existeix, i, si existís,
avui les heu venut posant aquells totxos.
No, cap bajanada com aquesta.
Ni tan sols anirà al vostre compte.
¿I si us digués que aconseguiu tot això
amb un pagament ajornat?
La pròxima generació pagarà la factura.
El tracte és aquest.
Tot el món és vostre,
i quan acabeu, al final,
tot just abans de morir, Roderick,
de la manera que sigui…
el teu llinatge morirà amb tu.
Bé, només hipotèticament…
quant de temps viuria ell?
"Ell"?
No "nosaltres"?
No, guapa, morireu junts.
Vau venir al món junts i així l'abandonareu.
Si no, no hi ha tracte.
Soc una criatura de simetria.
Viureu molts anys.
Més que qualsevol home de la família Usher.
Però quan caigui el teló, tothom farà una reverència junts.
A veure…
Els nens…
tindrien una gran vida.
Mai els faltaria res.
Viurien dècades amb tots els luxes, amb totes les oportunitats.
O viurien una mica més, però entre penúries.
Què demostra més amor? 40 anys, 50 anys de vida acomodada?
¿O 70, 80 anys d'angoixa,
tribulacions i aflicció?
Tots els Usher que existeixen avui i tots els que encara han de néixer
tindran una vida feliç i privilegiada i marxaran de l'escenari junts.
Hipotèticament?
No.
De debò.
És una oferta.
És a la taula.
Què me'n dieu?
És un bon tracte.
Jo accepto.
Doncs digue-ho.
Tracte fet.
Tu també, Cleòpatra.
Jo…
Ni tan sols tinc fills, és cosa seva.
Tu també.
Tracte fet.
En l'antiguitat, tancaríem el tracte amb sang o saliva.
I més tard, amb papir.
Però un tracte és un tracte arreu del món.
Aquesta nit, brindarem.
Però no amb qualsevol cosa.
Conyac Henri IV Dudognon Heritage.
Envellit cent anys en tonells.
Anomenat així en honor de l'estimat rei francès.
És molt car.
Es beu el millor dia de la teva vida
o l'últim.
Aquest moment s'ho mereix.
Per la casa Usher.
Ha arribat el seu moment.
Val més que marxeu.
Dormiu una mica.
Heu de fer moltes coses.
Moltíssimes.
Saldem el compte.
Ja està saldat.
Caram, quina bogeria.
Era una dona estranya de collons.
Creus que ho ha dit…?
Es va esvair com un somni.
Quan vam arribar a casa, no ens semblava real.
En absolut.
I dos dies després, ens preocupava tant que descobrissin el Gris,
que ho vam esborrar de la memòria, per dir-ho d'alguna manera.
Estàvem borratxos, potser fins i tot col·locats.
No ho recordàvem igual.
Va ser una folie à deux.
Un deliri compartit.
I mai en vam tornar a parlar.
No van trobar el Gris. La poli no hi va anar.
La junta va votar per mi.
I ens vam posar a treballar.
Vam llançar la Ligodona.
Amb els anys, només va ser un somni estrany.
Res més.
Pym buscava aquella dona.
- Dius que la va trobar. - Sí.
On era?
Al mateix lloc on havia estat sempre.
Ja podeu venir.
Marxo ja.
Caram, ha estat increïble.
Ho sento… no ho he pogut evitar.
He vist el teu paio dos dies fora de casa i he pensat: "A la merda."
Jo estava a primera fila.
Tens una gran reputació.
Fas molt bé la teva feina.
Vols beure res?
Si us plau, seu.
Fa temps que espero això.
El teu paio m'hauria recollit,
m'hauria tallat les mans i el cap,
hauria posat el meu cos en un bidó que hauria deixat a quilòmetres d'aquí.
És així?
Ho sento.
No és personal.
Ja ho sé, Arthur.
I t'he posat un parany.
Així que jo també ho sento.
De debò no em recordes?
Em vau impressionar molt.
L'expedició Transglobe.
Circumnavegar el planeta. Quin espectacle.
Tants diners.
És del que més m'agrada dels humans.
La fam, la pobresa, les malalties, ho podríeu resoldre tot amb diners.
I no ho feu.
Si deixéssiu estar uns dies els vostres viatges megalòmans,
creuers de plaer, curses espacials de multimilionaris,
si deixéssiu de fer pel·lis i televisió durant un any
i gastéssiu els diners en el que importa,
ho podríeu resoldre tot.
I us en sobraria.
Però tu vas ser el primer a fer-ho.
L'expedició Transglobe.
Van abandonar aquell home al desert, oi?
I aquell guia de l'Àrtic, tocat al ventre per foc amic.
I també hi havia aquella dona.
Aquella dona esquimal.
Tu no.
Tu no hi vas participar.
Però vas veure què van fer.
Vaig veure…
moltes coses.
Som un… virus, crec.
La gent, vull dir.
Però tu ets tan interessant…
Per això vaig voler pujar.
Volia veure el vaixell amb els meus propis ulls.
I tu també em vas veure.
Oi que sí?
Dempeus sobre el glaç.
Amb l'aurora al damunt.
Què faràs quan els Usher desapareguin?
Cosa que és imminent, per cert.
Has gaudit d'una certa immunitat tota la teva vida, però no és teva.
És un reflex de la seva.
A veure si ho endevino…
Em pots donar un cop de mà.
Sí.
Com vaig dir a un client:
"Quan acabi, podràs disparar a algú en plena Cinquena Avinguda
i no et passarà res."
Algun dia ell haurà de retre comptes?
Fins i tot jo tinc límits.
Fortunato es dissoldrà en un acord de fallida.
El fideïcomís familiar serà d'uns 4.500 milions,
incloent-hi les taxes federals pagades a terminis durant nou anys.
És un acord bastant bo.
És un puto regal de Nadal.
Una estirada d'orelles amb una mamada.
I ho pots fer realitat?
Oh, no. Jo no hi intervindré.
Els humans la caguen solets.
La justícia corporativa en aquest món és una broma.
Llavors… què m'ofereixes?
Hi ha un informe.
La Camille L'Espanaye feia molt bé la seva feina.
Tenia informes sobre tothom.
Sobre tu també.
És molt superficial,
però faries de vint anys a perpètua.
Potser el troben, potser no.
Així que o muntes el fènix sorgit de les cendres de Fortunato
o el veus volar des de la cel·la d'una presó federal.
Això t'ofereixo.
Què vols a canvi?
Què tens, Arthur, en aquesta vida que t'has creat?
Quins béns has adquirit?
No m'interessen els diners ni les propietats ni les accions.
Vull béns de debò.
Què tens?
No tens dona.
No tens fills.
No tens relacions familiars. En tot cas, cap que t'importi.
Però tothom estima alguna cosa.
I en aquest amor hi ha garanties.
No.
No tinc garanties.
Seria donar un avantatge.
No permetré que s'aprofitin de mi.
Ningú ho ha fet en els meus 70 anys de vida.
I no penso renunciar a això,
i encara menys tan a prop del final.
Així que…
Gràcies pel teu temps
i per la teva generosa oferta,
però jugaré amb les cartes que m'han tocat.
Si no et fa res.
Em sembla bé.
Gràcies.
Ha estat un plaer.
Hauries de ser a l'hospital.
Tresor, sé més d'hospitals del que ningú voldria saber.
Mai passaré ni una nit en un.
No, estic molt millor aquí.
Creu-me.
Estic bé. No cal… No cal que et quedis.
On vols que vagi?
La mare és a l'UCI i no penso tornar mai més a casa.
- La Juno no t'hauria d'haver deixat sol. - No siguis dura amb ella.
Es pot saber on és?
Al Four Seasons.
De moment, però…
Anirà a una clínica.
No la culpis, ella…
Ha de viure la seva vida.
Doncs jo no marxaré d'aquí.
I crec que potser…
haver perdut Fortunato… potser estarà bé.
Per a tu.
Aquell lloc era horrible, avi.
Tens raó.
Però era meu.
Potser tu el faràs bo.
Algun dia.
Creus que ho pots fer?
Et dic això amb amor:
deixa-ho córrer.
Deixa-ho tot córrer.
Tens més diners dels que podràs gastar mai.
Dels que jo podré gastar.
Utilitzem-los.
Intentem resoldre coses.
Oblida Fortunato, la Ligodona i les coses dolentes.
Hem fet coses dolentes, avi.
La nostra família ha fet coses dolentes.
Som a temps d'arreglar-les.
Dorm una mica.
Si vols, et pots quedar aquí.
He fet que preparin una habitació.
Ja m'he avançat.
Bona nit.
Qui ets…?
Els vaig avisar.
Les condicions eren clares.
I a ells… bé, sempre els ha costat preocupar-se per coses
que no fossin preocupacions immediates.
A mi no m'hauria de correspondre definir
la paraula "llinatge", però…
Seu.
Adoro moltes coses de la meva feina,
però moments com aquest no em fan gens feliç.
Ho has de saber.
T'explicaré una història sobre la teva mare.
Es recuperarà molt bé ara que és en una clínica.
Trigarà tres anys, més de cent empelts de pell,
fisioteràpia, cirurgia reconstructiva.
Però ho suportarà.
És forta.
Les seves cicatrius seran una cuirassa.
Heretarà una bona fortuna quan Fortunato s'ensorri.
La utilitzarà de seguida.
En donarà la majoria.
A les víctimes de violència domèstica.
Amb la resta, fundarà una ONG.
Obrirà divisions pertot el món.
L'anomenarà Fundació Lenore.
Per la seva filla.
I salvarà moltes vides.
Vols saber quantes?
Desenes el primer any.
Després centenars.
Milers poc després.
El creixement serà imparable.
Al cap de cinc anys, 600.000 persones. Al cap de deu, milions.
Més de 3.000.000, en realitat.
Després és difícil saber-ho.
Perquè als qui ajuda ajuden altres persones,
que ajuden altres i, aquestes, a més.
I així successivament, i…
Això és el que vull que escoltis.
Tot és gràcies a tu.
La vas treure de casa, vas desafiar el teu pare,
ho vas iniciar tu.
Tu has salvat aquesta gent.
La decisió que vas prendre repercutirà en milions de vides.
Volia que ho sabessis.
Un moment. Però què dius? La Lenore Usher no és morta.
Sí.
Ha mort aquesta nit.
És impossible, Roderick.
És…
T'ha escrit durant tota la nit.
La Madeline tenia un projecte.
Intel·ligència artificial autoconscient.
Crea la versió digital d'algú a partir de les seves xarxes.
Mai el va acabar.
Ho hauria aconseguit.
Amb més temps.
Però va… utilitzar la Lenore com a versió beta.
Va fer…
un bot de la Lenore fa un temps.
Suposo que es va activar perquè m'ha estat enviant missatges.
Tota la nit.
Està en bucle…
amb disbarats.
MAI MS - MI MÉS - MAI MÉ - MA MÉS MAI MÉS - MAI MÉ
Una infausta mitjanit,
mentre meditava
feble…
i esvaït…
Vaig clavar els ulls en la foscor, llargament, absort, tement,
dubtant, somiant somnis que cap mortal havia gosat somiar,
però el silenci era mut, res mostrava la quietud,
i l'única paraula percebuda va ser la paraula mormolada "Lenore".
I el corb de mi no se separa, seu encara, seu encara,
sobre el pàl·lid bust de Pal·las del portal del meu recés.
Veig als seus ulls l'aparença d'un diable en somnolència,
el llum la seva ombra llança sobre el sòl ara i adés
i de l'ombra la meva ànima, que hi tremola ara i adés,
no es podrà aixecar mai més.
Per fi ha arribat el moment.
No creieu?
Un món sense dolor.
Aquesta era la idea.
Ningú suporta una mica d'incomoditat.
Els fa mal i no paren de plorar… I jo els he alleujat!
He bufat per apagar les flames que els cremaven l'esquena,
les articulacions, els caps i les mans.
He agitat la vareta, però no n'hi ha hagut prou.
Mai n'hi ha hagut prou.
Sempre en volien més.
Cada vegada més.
Oh, tresor.
No s'estafa un estafador.
Has conduït amb aquesta pinta?
Quan va ser l'últim cop que vas conduir un cotxe?
I avui has vingut descalç.
Bravo.
Saps, al llarg dels anys he treballat amb gent molt important,
però quant a nombre de cadàvers, estàs al meu top cinc.
Mira.
Són els teus morts.
Tots ells serien vius avui si no fos per tu.
Un més cada cinc minuts. Només als Estats Units, però…
si ho ampliem al món…
Per què has vingut aquí aquesta nit?
Anaves a casa.
La teva autèntica casa.
Et volies acomiadar?
Un últim cop d'ull a la teva gran torre.
La teva piràmide.
Aquest és el teu veritable monument.
El d'aquí fora.
És una meravella del món.
I és etern.
És el teu llegat.
Queda't aquí una estona.
I després ves a casa.
Gairebé hem acabat.
Truca a l'Auguste Dupin i demana-li que es reuneixi amb tu.
Això ha estat aquesta nit?
Sí.
Dius que la Madeline és a baix.
Sí. Bé, diria que sí.
T'he trucat i he vingut aquí.
Roderick?
Roderick, ets aquí?
Aquí a baix.
He rebut el teu missatge,
i no sé què dir.
S'ha acabat, oi?
No podem fer res més.
Res més.
Ella ens dona uns minuts per parlar, així que…
Suposo que hi deu haver…
alguna cosa que hem de concloure.
Una copa?
Saps què? D'acord. A la merda tot.
Sempre deies que érem tu i jo contra el món.
El volíem canviar.
Ho hem fet, oi?
Sí.
Des de quan portes coses aquí?
Hi ha coses meves, oi?
Des de fa uns dies.
Com feien els faraons.
Aquesta casa, aquesta…
aquesta carcassa de casa és la nostra tomba.
Així que ens hem de preparar amb…
tots aquests tresors per al més enllà.
Au va, tresors. Què cony vols dir amb això?
L'or només és… un metall de transició, res més.
Els diners ja no són or, només són uns i zeros.
És una mentida consensuada.
Hem forjat una vida.
Una puta vida privilegiada construïda a partir del fang i del trauma,
de butxaques buides i cors trencats.
Ho hem fet. Digues el que vulguis, però ha estat un triomf.
Sí.
¿Hauríem fet les coses diferentment
si haguéssim cregut que aquella dona era real?
És l'única pregunta que ens queda.
T'ho vas creure? Jo…
Sincerament, no recordo què creia.
Prou per utilitzar un DIU.
Tu ni condons et posaves amb les hostesses de vol.
Jo era així.
I així t'estimava.
I tota aquella puta gent, Roderick.
Si no vols Ligodona, no en compris, si no t'hi vols enganxar, no n'abusis.
Ens odien perquè la vam crear i és apetible.
Ei, sorpresa, és la nostra puta feina.
Aquella gent…
Volen un àpat per cinc dòlars en cinc minuts
i es queixen perquè és merda i plàstic.
McDonald's es passaria el puto dia servint amanides de kale
si la gent les mengés.
N'hi ha, però ningú les compra.
Finançarem investigacions sobre la sida, la diabetis i les cardiopaties
tan bon punt descobrim
com allargar cinc minuts una erecció de la tercera edat.
Quina és la quota de mercat de les tites fluixes?
Entre el 60 i el 70 % de la indústria sanitària.
El Pentàgon va invertir 83 milions en viagra l'any passat.
Mentrestant, el puto Tribunal Suprem fa el seu paper,
destrossa l'autonomia, arrenca la llibertat de les dones,
destrueix la seva capacitat d'elecció, el seu futur i el seu potencial.
Homes com a fonts d'esperma i dones com a fàbriques
que produeixen en sèrie mà d'obra miserable
perquè treballin de sol a sol i es gastin el seu irrisori sou consumint.
I què els ensenyem a desitjar?
Cases que no es poden permetre, cotxes que contaminen,
plàstics d'un sol ús,
roba feta per nens famolencs en països del tercer món.
I ho anhelen tant que ho demanen de genollons,
criden a plens pulmons, ho exigeixen.
I el problema som nosaltres?
Aquests putos monstres, aquests putos consumidors,
aquestes putes boques
ens assenyalen com si en fóssim el problema.
Ens han creat ells.
Van suplicar… Supliquen perquè existim.
Hem d'anar amb el cap ben alt, germà.
Ens toca pagar.
No ens podem amagar al soterrani com si ens avergonyíssim d'alguna cosa.
No. Nosaltres no. Tu i jo contra el món.
Se me'n fot si és la mort en persona.
Si vol la puta Madeline Usher,
m'haurà de mirar als ulls.
Ho sento.
Fill de…
Ho sento.
Tens raó.
Ets la puta Madeline Usher.
Ets una reina.
Ets una deessa.
I viuràs per sempre.
Què has fet?
L'he acomiadat com a una reina.
Com a la reina Tausret, de fet.
S'està aclimatant.
Per això els enterraven amb totes aquelles coses.
Per al més enllà. Allà no li faltarà res.
Costa una mica acostumar-s'hi.
Què li has fet?
L'estimava.
L'he honrat.
Ja. I després d'honrar-la…
Estàs segur que era morta?
Doncs potser no.
Ara que ho dius, té tot el sentit del món.
A la nostra mare li va passar.
Gràcies per venir aquesta nit, Auggie.
Lamento…
totes les molèsties que t'he causat.
Potser no ha estat perfecte, però no diràs que no hem canviat el món.
Quanta gent pot dir això al final?
T'he promès la meva confessió.
Aquí la tens.
Ho sabia.
En el fons.
A l'hora bruixa.
Ho sabia.
Sabia que m'enfilaria al cim de la torre per una pila de cadàvers.
I els vam dir…
que volíem calmar el dolor del món.
És la nostra gran mentida.
El dolor no es pot eliminar.
Res l'elimina.
Imagina't que posem això als pots.
Així i tot, els vendríem.
Mai més.
Hi va haver un llarg i tumultuós clamor
com la veu de mil torrents,
i als meus peus el pregon i corromput estany es va tancar ombrívol,
silenciós, sobre les restes de la casa Usher.
Va engolir altres coses també.
Com el meu cas, que ja no té sentit.
Vaig demanar la jubilació.
I vaig tornar a casa.
FUNDACIÓ PHOENIX
La Juno ho va heretar tot.
I va dissoldre l'empresa.
Farmacèutica Fortunato va tancar i la van desmantellar.
Es va reconvertir en la Fundació Phoenix.
Els diners es van invertir en programes de desintoxicació
i investigació de les addiccions.
I ella va deixar de prendre Ligodona.
Del tot.
Van arrestar l'Arthur Pym unes setmanes després.
Els exassistents de la Camille van entregar
una pila de documents a la policia.
Es va presentar al jutjat
i no va dir ni una paraula en defensa seva.
És l'únic condemnat del cas contra Farmacèutica Fortunato.
I morirà a la presó.
Els reguladors treballen.
Intenten aturar l'hemorràgia.
L'epidèmia d'opioides.
Intenten esborrar la marca dels Usher en el món.
Desfer-se d'ella.
Guarir-la.
No sabia què fer amb això.
Perquè al final no importa per què vas fer tot això.
Se me'n fot per què ho vas fer.
No volem la teva confessió, les teves raons o explicacions.
Tot això emporta-t'ho a la tomba.
Adeu, Roderick.
Me'n vaig a casa.
Amb el meu marit.
Els meus fills.
Els meus nets.
Soc l'home més ric del món.
Ho sabies?
La teva ànima es trobarà sola
en la foscor que el gris tombal mormola.
Ningú profanarà, entre la gent, el secret més secret d'aquell moment.
Guarda silenci dins la soledat que no és cap solitud,
perquè així els esperits dels morts que ja han estat en vida abans que tu
seran aquí en mort al teu voltant,
la seva talla acabarà eclipsant-te tot.
Tu calla.
Es tancarà la nit, i serà clara,
i cap estel abaixarà la cara,
des de l'alçada del seu tron al cel,
perquè el mortal encengui el seu anhel.
Però el roig de la seva òrbita opaca
semblarà a la teva fatiga
una cremor, una febre,
que sempre hauràs de rebre.
Ara hi ha els pensaments que no desterres,
ara hi ha les visions que mai enterres,
no marxaran de l'esperit mai més com marxa el gebre en gotes dels rosers.
La brisa, alè de Déu, està tranquil·la
i la boira que pels turons s'enfila
en penombra, però intacta, és un símbol, és un senyal abstracte.
Com es penjola als arbres dels senderis,
misteri de misteris.
BASADA EN L'OBRA D'EDGAR ALLAN POE
Subtítols: Tulio Labadie