Z Karet?
PRAVIDLA NAJDETE ZA DVEŘMI VE SVÉM POKOJI
Padesát sedm, padesát osm.
Padesát devět… šedesát…
Dvě stě deset tisíc za minutu.
Dvacet jedna…
Jedno běžné pero za tisíc vonů, prosím.
Stokrát dražší.
KAMERY V POKOJI
14 KAMER V POKOJI NATÁČÍ?
Zprvu jim asi nevadilo, že se tu jenom tak bezcílně poflakujeme.
Nejspíš je bavily naše reakce na rozdílnou výši odměny pro každého z nás.
Stejně tak, jako horlivé pobíhání
po schodech v domnění,
že tím získáme čas navíc.
-Časem se to ale změnilo. -Nudíme je…
Mají nás dost.
-Ano. Řekl bych, že už jim to nestačí. -Bože, jak to?
Ale to je zvláštní. Stalo se teď… v poslední době něco… co je mohlo pobavit?
Není to jasné? Jedné pěnilo z pusy…
a tomu stříkala krev z nosu.
Vždyť to bylo… jako estráda.
Takže chcete říct, že čas si musíme vysloužit tímhle způsobem, ano?
Co? Mám zas předstírat záchvat?
Myslím, že to už nám nepomůže.
Musíme přijít s něčím jiným, čím je pobavíme.
Musíme přijít s nějakou novou zábavou.
„S něčím jiným?"
STRAVA A UBYTOVÁNÍ ZAJIŠTĚNY
ČAS SE PRODLUŽUJE CHŮZÍ PO SCHODECH
Jasně. Teď se musí bavit přímo královsky…
Někde se teď plácají do stehen ve svých nóbl sídlech a my tu pobíháme
po schodech sem a tam jako slepice bez kurníku.
Tak vy se chcete bavit?
Chcete zábavu k popukání?
Dobře…
Tak ji máte mít.
Přeji vám všem dobrý den, dámy a pánové. Je tu pro vás číslo tři.
Předpokládám, že toho našeho běhání po schodech už máte dost.
Velice rád bych vám předvedl něco jiného…
Mukbang, tadá!
Mukbang… není jen tak. Teď si musíte poslechnout to křupání.
Jo, hned.
Zdravím. Sedmičko, mm…
Není delší čas?
Není.
Co, jak to…
A co vás přivádí?
No, jestli jste dojedl, říkal jsem si…
Cigáro?
Jste velmi zajímavá osobnost.
Co?
Zdá se mi, že…
Vy nejste takový, jako ostatní spoluhráči.
Jak to m-myslíte?
Běhal jste přece po schodech místo Jedničky…
Jste k lidem velmi ohleduplný.
No, já…
Asi ano…
Ale nejenom já.
To stejné platí i pro vás, neposíláte dolů žádné odpadky, já poslal všechny.
Tohle je poprvé, co vidím váš úsměv.
To s těmi schody mi sice připadalo až příliš snadné…
Ale myslel jsem si, že jsme na dobré cestě.
Nebo jsem tomu možná spíš chtěl věřit…
Říkal jsem si,
že běhání s potem na čele nám určitě zajistí
odměnu za naše vynaložené úsilí.
A nebo něco na ten způsob.
-Ale bohužel jsem se zmýlil. -Není to pro nás nakonec
spíš tak trochu výhra?
K čemu nám je to pobíhání tam a zpátky?
Vymyslet nějakou zábavu bude snazší.
A jaká je podle vás definice zábavy?
Že se zasmějí, ne?
Zasmějí?
To ano.
Ale co potom? Co přijde?
Potom?
Opakovaný vtip už dál není vtipem.
Když se začnou nudit, neprodlouží nám čas.
Pořadatelé do této hry momentálně nijak nezasahují.
Asi chtějí, abychom je teď bavili z vlastní vůle a motivují nás odměnami.
Čas jsou tu peníze.
Stejně, jako když lidé sponzorují streamery nebo influencery
zatímco čile konzumují jejich tvůrčí obsah.
Když je to omrzí, odměny se snižují.
My se jim v honu za mamonem snažíme všem zavděčit.
Jenom proto, abychom všichni uhasili žízeň.
Co tedy podle vás chtějí?
Opravdu.
Pravou zábavu.
Pravou zábavu?
Dnes máme společnou schůzi. Probereme tam svoje nápady.
Někteří přijdou s návrhy k provokaci, nebo možná dokonce k násilí.
Profesionální vrestling?
No… Tak to nezní špatně.
-To by je jistě pobavilo, ale… -Ale musíme je držet na uzdě.
Nemyslíte…že je to příliš nebezpečné?
Totiž nemůžete si přece zavolat záchranku.
-Souhlasím, někdo se může zranit… -Tak jsem to přesně myslel, ano…
Velice bych ocenil kdyby tenhle rozhovor zůstal jenom mezi námi…
Ale musíme zůstat u něčeho co naše diváky rozesměje. Přesně, jak jste říkal.
Navrhuji něco… něco jako pořad.
Jako televizní pořad, nějakou… soutěž.
-Nebo… Něco na ten způsob, víte? -Ano.
-Třeba scénky? Ty jsou vtipné, ne? -Do toho nejdu.
No tak třeba můžeme připravit nějaký pořád o randění.
Je to jedna z nejpopulárnějších věcí, co lidi v televizi sledují.
„Který z těchto párů…spolu vydrží až do konce?"
Nebo je to moc?
Tak co třeba nějaká soutěž talentů?
Nejsme ze zábavního průmyslu, to by dopadlo.
Já myslím, že je to velmi dobrý nápad.
Scénky a pořady o randění vyžadují velice dlouhou přípravu.
Talentové ne. Můžeme ji uspořádat klidně hned teď, když se na tom dohodneme.
Měli bychom to nejdříve vyzkoušet.
Musíme zjistit, jestli se čas opravdu prodlouží. Nebo ne?
A máte někdo nějaké nadání, které můžete předvést?
To snad…
Sakra.
Jestli se nikdo nehlásí… jako první předvedu svůj talent já.
Nevadí vám, že si objednám flétnu?
Ale flétna není zrovna nejzábavnější nástroj, a nebo je?
Je dobré nejdřív začít něčím jednodušším.
Aby to pro ně nebyl velký šok.
Nakonec se tomu nevyhneme, ale …
můžeme se pokusit to zpomalit.
Teda…
Tak to bylo něco.
Páni. To byl takový ušní orgasmus!
Je to mučedník. Obětoval se,
aby odvrátil pozornost ostatních
k čisté zábavě.
Sedmičko, jste inspirace.
-To je neuvěřitelné. -Ó! Viděli jste to? Čas se
-prodloužil o dvacet hodin! -Co?
Metodou pokus omyl jsme objevili pravidlo.
-Cože? -Ano. Získali jsme celý den!
-Och! Sedmička válí! -Byl jste u cirkusu, nebo co?
Ne, flétna je můj koníček.
Tak se pojďme připravit. Myslím, že každý určitě přijde s něčím zábavným,
že je to tak?
Teď, když jsme získali tolik času…
můžeme se pořádně rozmyslet a s celou soutěží začít až zítra.
Musíme ještě probrat několik důležitých věcí.
Třeba…
Kdy chcete soutěž ukončit?
A proč bychom už teď měli přemýšlet nad odchodem?
Můžem to přece řešit, až si všichni vydělají dostatek peněz, nebo ne?
S takovou bychom tu ale mohli zůstat navěky.
Přesně. Chceme je přece utratit venku…
Měli bychom si všichni stanovit společný cíl.
Ale jak to chcete udělat? Každý z nás si tu přece za den vydělá jinou sumu.
To je pravda.
Lidé co žiji ve vyšších patrech, jsou ve výhodě a budou mít vyděláno mnohem dřív.
Navrhuji…
aby o tom, kdy skončíme, rozhodla Jednička…
Dostává z nás všech nejméně.
I kdyby to pro nás bylo náročné…
měli bychom odejít, až bude chtít.
Ano, já s tím souhlasím…
Kolik peněz si plánuješ odnést?
Řekněte si, kolik chcete.
Já chci…
Miliardu… Ano…
Potřebuju získat…
přesně miliardu.
Přesně?
Spočítám to. Za den si vyděláte přibližně čtrnáct milionů.
A pokud předpokládáme, že denně utratíte asi čtyři sta tisíc…
No…takže to potrvá sedmdesát pět dní.
Dva měsíce a půl.
Ano.
Správně.
Když jde o peníze, počítám rychle.
Nekecej.
Když si jednička vydělá miliardu, Dvojka si odnese dvě miliardy.
Já tři miliardy.
Čtyřka dostane pět.
Pětka osm miliard.
Šestka třináct miliard.
Sedmička dvacet jedna.
Osmičce dají třicet čtyři.
Řekl bych, že to jsou dost slušné částky.
Když jsme si odsouhlasili ty dva měsíce rozhodli jsme se,
že zkusíme čas prodloužit nadáním.
Pomůcky jsme pořídili za získaný čas, který nám vybojoval nos Sedmičky.
Taková blbost…
Hele, jak je možný, že si vždycky dělá, co chce?
Pošlete mi střešní tašky. Potřebuju jich deset.
Já si taky vezmu deset tašek. A čtyři prkna.
Úú. Teda!
Příprava ve všech probudila soutěživost. Každý pozoroval, co dělá ten druhý.
A zkoušel vymyslet něco lepšího.
Ale mně bylo jasné, že se zblázním.
Lezlo mi to na mozek.
Jen splývat s davem. Držet se pěkně v pozadí.
V tom se skrývalo tajemství mého životního úspěchu,
nemusel jsem mít nadání, ani jsem nepotřeboval být zábavný.
Jediná odbočka z průměru mě zavedla do tohohle pekla.
SOUTĚŽ TALENTŮ
Jasně. Zpěv se perfektně hodí, takhle na rozjezd.
Vedle mě ses posadil a po dlani mě pohladil
Šestka předvedla svou sílu…
rozbitím střešních tašek.
15 HODIN
2. MÍSTO: ČÍSLO 6
Dvojka dala svými výkopy Šestce najevo, že nezaostává.
Tak dobré skóre jsem nečekal.
Kde vzali takovou sílu?
To není možný. Počkat…
Jste zraněná.
To nic. V pohodě. Hned se to zahojí.
Mm, vypadá to hrozně.
Na řadě je Čtyřka…
Bude zpívat?
-Dobrá práce, Čtyřko. -Cože? Jak to, že tak málo?
Sakra.
No táák! Neupejpejte se, dejte nám víc času!
Pusu!
Pět minut.
A celá atmosféra je v tahu.
Dobře. Co třeba nějaký dobrovolník?
Co, Jedničko? Máte něco?
No, já totiž…
Hlavně klid…
Buď v klidu.
Ti nejhorší vždycky vystupují jako úplně poslední.
Takže když po mně půjdou další dva…
všichni zapomenou.
Jo… Tady já.
Teda, půjdu já.
Srdce mi hrozně buší.
Jako bych byl někde na jevišti.
Co to je…
To mě poser.
Osmnáct?
7. MÍSTO: ČÍSLO 3
Tohle… bylo trochu k ničemu.
To ne. Vůbec ne.
Byl jste úžasný.
Už nám zbývají jenom dva poslední.
Raději byste měl jít první.
Už jste to jen vy a ona. Budete to mít za sebou.
Cože?
Aha…
Tak já… Tak já půjdu další.
Prosím.
Hele…
Bože.
Jde mu to.
Tak, teď hezky leť.
30 HODIN
-Třicet hodin? Paráda! -Mmm, zatím jsme tedy…spolu
získali…sedmdesát čtyři…hodin a…čtyřicet tři minut.
-Dělal že nic, a měl v rukávu takový eso? -Teď máme navíc…přibližně tři dny.
-Nemůžu nikomu věřit. -Skvělé!
-Třicet hodin, krása. -Po posledním vystoupení
udělám celkový součet.
Potom probereme, co dál.
Takže…
Osmičko.
Záleží na tom, kde svoje číslo předvedu?
Technicky ne. Nezáleží na tom, ale…
Když na tom nezáleží, tak si to odbydu u sebe.
Rozdáte si to se mnou?
-Co přesně myslíte? -Co bych myslela? Sex, ne?
Tohle je soutěž talentů, Osmičko.
V soutěži talentů každý předvádí to, co umí nejlépe.
A já to umím dobře.
Musím odmítnout.
Mm?
A proč?
Mm?
Dobře děláš. Není to správné.
Aha… Aha.
-Co dělá? -Jednička…
Ne.
Já?
Ale ne. To bych neměl.
Vybírá si takhle přede všemi.
Nechtěla mě?
Tak jo!
Myslíte…že to vážně budou dělat?
A co?
Vybrala si to sama.
69 HODIN
-Nelhala. Vážně má talent. -Panečku… Ten počet
hodin jistě není náhoda.
Co?
Haló, Trojko…
Rozdáme si to? Mmm…
Vy mě snad nechcete?
Kde to vázne?
Ale Trojko.
Nedělejte drahoty…
Hm?
Dokud vody
Japonského moře nevyschnou a Pektusan se nerozdrolí…
Rozdáme si to?
Ehm, když nezapočítám čas…
který nám zabrala soutěž… máme sto dvacet hodin.
-Takže vám všem gratuluji. -Opravdu se tu gratuluje všem?
Někteří stáli za starou Belu.
Ale zapojila se všechna patra. Tak je to fér.
Promiňte.
Když víme, jak se tu dá prodloužit čas
takže už nemusíme pořád běhat po těch schodech.
Co ty vaše pytle co mám u sebe?
Ano. Pravda, pořád je máte u sebe vy.
Teď už k tomu vlastně není žádný důvod, že?
-Ale… -Hm? Co?
Jo, Jedničko. Moc se omlouváme.
Ale ne, to není stížnost…
Vždyť jsem se na to sám nabídl…
Jenže…
Můj pokoj je dost malý a se všemi těmi pytly to tam už přestává být k snesení.
-A-ano jistě, to chápu, hmm. -Co s nimi budeme dělat?
No co asi?
-Necháme si je v pokoji, jako předtím. -No, to se mi moc nelíbí.
A co jako?
Tak je dáme k tobě. Máš největší pokoj.
Do mého pokoje se nemůžou dát…
Vždyť tou šachtou… padají věci jen dolů, ne?
Odskočíme si u tebe.
Ale no tak. Nemusíme se tak hádat.
Co… Co kdybychom si prostě vybrali, ke komu budeme chodit?
-Co? -Nebylo by to snad lepší, než
nechávat pytle ve všech pokojích?
Jenomže Jednička se přihlásila a dobrovolně na to nikdo nepřistoupí.
Ale… Já nechci, aby se někdo hlásil. Uděláme z toho hru.
Můžeme tím prodloužit čas. Tak jako u té předchozí.
To by je přece mohlo bavit, ne?
Takže poražený bere vše?
Klidně, zní to jako pěkný vzrůšo.
-Ale jak ten pokoj vybereme? -Třeba losem.
Nebo hlasováním.
-Co? -Nemusíme to hodit na štěstí.
Bože, o co ti zas jde?
Kdo dostane nejvíc hlasů nechá si u sebe pytle. To přece dává smysl.
Nech si ty kecy.
Říkáš tomu hlasování, ale jenom bychom tím vybrali obětního beránka.
Beránka ne. Jen vybereme nejvhodnějšího kandidáta.
To je demokracie.
Kdo je podle tebe nejvhodnější kandidát?
No co?
-Ty? -Co ten tón?
Tón?
Tak dobře…
Kdo hlasuje pro hlasování?
Já.
Mm.
To máme celkem tři, kteří jsou pro…
Vy ostatní jste proti tomuto návrhu?
No, ne že bych byla přímo proti…
Ale ano. Co nám zbývá…
Tak počkat. Říkají, že jde o hlasování, ale určitě vyberou toho,
kdo získal nejméně času…
Jo. Jo. My dva. Ano. Jsme na tenkém ledě. To si teda piš.
Hodina a půl nebo osm minut?
Já jsem taky pro…
To, že vybereme jeden pokoj jsem vymyslela já.
-Co? Co? -Tak počkat.
Když trváte na hlasování tak do toho. Hlasujme.
Jí snad úplně přeskočilo, ne?
Co vy, Trojko?
No. No, no, no… Já…
Jestli s tím všichni souhlasí, tak klidně…
Jo…
Dobrá.
Bože, co to do tý Čtyřky vjelo?
-Rozmyslela jste si, komu dáte hlas? -Já?
Ano.
-Hmm. -Vyberou Trojku a nebo mě. Že?
Myslím, že vás nevyberou. Nemusíte mít žádný strach.
Ale proč myslíte?
Myslím, že favorit bude Jednička.
A co třeba Jednička?
Nechával si u sebe pytle doteď a docela mu to šlo.
Nebylo by lepší, kdyby to tak zůstalo?
Jde o teorii rozbitého okna…
Když je místo zanedbané
je pravděpodobné, že ho budou lidé dál zahrnovat odpadky.
Ale… myslím, že mi mé svědomí nedovolí hlasovat zrovna pro něj.
A vaše?
Ano. Samozřejmě.
Realita je krutá… Ale Jedničce nezbyde nic jiného, než se s ní vyrovnat.
A nakonec také přijmout svou roli.
Připadá mi příšerné
hodit to na jednoho člověka…
Nebude lepší…
když si budu svoje pytle odteď nechávat u sebe?
To jako fakt?
Ne, to mě jenom tak napadlo, nic víc.
Aha…
Promiňte.
Aha, Čtyřka.
Co… Děje se něco?
Já…
Sedmičko, jste tu také.
Jedničko? Není tam?
-Kam asi šel? -Čtyřko.
Ach, pane bože.
Když dovolíte, řeknu to napřímo.
To hlasování…
Chci hlasovat pro Osmičku.
Co?
Ale proč nejste u sebe?
No, víte… hrozně to tam smrdí.
Venku je to lepší. Ale už si zvykám.
To je strašné, čím si tu procházíte.
Cítím se kvůli tomu hrozně…
Komu z nás by ty naše pytle vadily v pokoji nejméně? Komu?
Osmičce.
Má velký pokoj. A úplně nahoře. Doručovací šachta ji v noci nevzbudí. To je výhoda.
-A navíc si vydělá nejvíc. -Ale odměny s tím hlasováním nesouvisí.
No… Mohla by k nám být trochu šlechetnější, ne?
Přece všichni víme, kolik peněz dostává.
Proto by měla mít trochu víc zodpovědnosti.
Nemůžeme přece náš odpad dál posílat chudákovi Jedničce.
V takhle malém pokoji to musí být k nevydržení.
O co jde?
Chcete nás získat na svoji stranu?
Co?
Ale… Ne, to vůbec ne. Jen se bavíme.
Už jste…
přemýšlel, pro koho budete hlasovat?
Nejvíc si rozumíte s Pětkou, ne?
Ano, ale ona je až příliš laskavá, nevzala by to.
Čtyřka tvrdila, že se jí údajně podařilo Jedničku přesvědčit.
Slovně se sice nevyjádřil, ale jeho oči prý prozradily úplně všechno.
Víc vědět nepotřebovala.
Teď už zbývala jenom Dvojka.
-Ahoj, Dvojko. -Ztrať se.
Fajn.
To nejde.
My tři a Jednička…dáme dohromady čtyři hlasy. To by mělo stačit, ne?
Sedmičko.
Haló, jste tam?
Nesmí mě tu tu u vás najít…
Nesmi…
A co mám dělat? Už je tady.
Á, jste tu taky… Co děláte?
-Jen tu…kouříme. -Mohl bych si vás půjčit?
Ano.
Tak se mějte.
Zatím.
To bylo těsný.
Bylo by zvláštní, kdyby vás tady viděl?
No jasně, že jo!
Ale nejen to.
Byl by to konec, kdyby přišel na naše piklení.
Ano. To je pravda. A komu to hodí?
Mm, není to jasné? Někomu z nás dvou a… nebo Jedničce.
No jo, to je pravda.
Chci vybrat Trojku.
Původně jsem chtěl Jedničku, ale ten tanec…
Ptal jsem se na to Osmičky…
Řekla, že se mi přizpůsobí.
K čemu to komplikovat?
Možná, že jsem o tom vůbec neměla Sedmičce říkat.
Ale když byl u vás na návštěvě, tak by nehlasoval proti nám. Je to tak, ne?
To ne. T-Takový člověk on není.
Dokonce má všechny svoje pytle pořád u sebe. Nechává si je.
Lidi vás dokážou překvapit.
Hm?
Jo, jsem pro.
-Ale my dva… my musíme držet při sobě. -Samozřejmě. Na vás se můžu spolehnout?
Že váháte!
Já svoje slovo vždycky držím.
Měli jsme den na to, abychom se rozhodli, komu dáme hlas.
Proč jsem tak nervózní?
Já,
Sedmička…
Takže: Pobíhání po schodech a soutěž talentů v honu za časem tedy vystřídá…
aktivita s názvem:
„Hlasuj pro záchůdek!"
Nyní začneme s hlasováním.
Prosím, Jedničko.
Nyní spočítáme všechny hlasy.
Trojka.
-Co? Jeden hlas mě nerozhází. -Ano.
Trojka.
-Osmička. -Hm?
Znovu Osmička.
Já?
Zase Osm.
Trojka.
Proč mám tolik hlasů? Tak proč?
No, dobrá. Trojka a Osmička mají oba shodně
po třech hlasech.
A…
Tenhle je prázdný.
Co? Prázdný?
A zbývá tedy poslední.
Co je?
Vyberte trojku…
Myslím, že tu trpíte největším bezprávím.
Vaše schopnosti zaslouží vyšší patro.
Dva měsíce.
Tak proč si je komplikovat?
No tak mluv…
Jak přesně, že mi je vylepšíš?
Nemluvím tu jen tak do zdi. Je mnoho způsobů.
Můžu dát stranou trochu jídla. Poslat šachtou.
Nebo něco jiného, co budete potřebovat.
Ale proč…
zrovna Trojka?
Co třeba Čtyřka?
Trojka…
je úplně k ničemu.
Na nic.
To, co dělal, nebyl tanec.
To je fakt.
Tak…
Osmička.
Jo!
Hurá!
Já?
Ukažte.
Vážně jsem to já?
Osmičko.
Váš pokoj je nové odkladiště.
Tolik hlasů jsem nikdy neměla, to je paráda!
A není zvykem zatleskat, když někdo vyhraje volby?
Ano, jistě. Potlesk, prosím.
Za hlasování jsme dostali dvacet čtyři hodin. Páni. To je docela dost, ne?
Ano. Z nějakého důvodu…je to asi zajímalo.
Ještě aby nezajímalo.
Vždyť tady od včerejška lítám za všemi z patra do patra jako šílená, že ano?
Jsem velmi potěšena…že Osmička se tomu výsledku nevzpírá.
Mimochodem…
Nevíte, kdo pro mě hlasoval?
-Co? -Celkem jsem dostal tři hlasy.
Takže Šestka a Osmička určitě dali mě…
Ale přemýšlím, kdo je ten třetí, víte?
Něco mi říká…že dvojka to asi nebyla.
Takže mi vychází asi Čtyřka, je to tak?
Myslíte, že by mě po tom včerejšku zradila?
Taky mě to zajímá. Ale záleží na tom?
-Asi ne. Jen jsem chtěl… -Tak na to zapomeňte.
Ale raději bych…
Hlasování je u konce.
Chcete si zakouřit?
Jasně… Tak jo.
Dobře. Mám je asi u sebe. Tak pojďte nahoru.
-Jistě… -Jo.
Tohle se vám hodí, když jste na sluníčku.
Děkuju vám.
Že jste mě nakonec poslechla.
Plánuješ to všechno udělat sám?
No…
Pro koho budeš hlasovat?
Co?
Spoustu lidí se mně dneska snažilo přesvědčit…
Jejich názory jsou mi ukradený.
Je hrozný, že to musíme řešit, ale myslím…
že řídit se tvým názorem je ta nejférovější volba.
No…
Stejně jsem pro ni chtěla hlasovat.
Myslím, že si to zaslouží.
Musí se naučit obětovat pro tým.
Já osobně…
jsem ji vybral, protože…
má veliký pokoj…
Nebude těžké
tam pro odpad najít místo.
Taky pravda.
Co když ne?
Jak to myslíte „co když ne", jako co?
O co jde?
Chtěla jsem po ní klíč od pokoje, musím si odskočit. Ale odmítla mě.
Ale…
Moment. Osmičko.
-Přece jsme hlasovali, že ano? -Jistě.
A váš pokoj dostal nejvíc hlasů.
Ano.
Ale to znamená, že k vám od osmi ráno až do půlnoci
budeme všichni chodit na záchod.
Nesnažím se vám hubovat nebo tak něco.
-Jen se chci ujistit, že chápete pravidla. -Ano, vše je mi jasné?
Hm?
Vím, jak dopadlo hlasování.
No tak mi dejte svoji kartu.
Předtím jste si dokonce řekla o potlesk. Tohle je směšné, nemyslíte?
Za potlesk děkuji.
„Děkuji"?!
Osmičko, Osmičko, Osmičko.
Osmičko, vím, že je to nepříjemné, ale jsme přece všichni na stejné lodi.
-Děláte to přeci pro ostatní. -Tak počkat…
Na stejné lodi, ano?
-Co? -Víte, laskavost se vám
jenom zřídka vyplácí.
-Pa! -Zbláznila se snad?
Ale na těch…pravidlech jsme se předem shodli, nemůžete si jen tak odejít!
-Chápete? -To snad…
Počkejte. Taková věc není pro nikoho jednoduchá.
Stačí jí dát trochu času.
To by byla ta lepší možnost.
Co?
Ale nic.
Mm…
Vy jste mi teda ale pěkná banda vocasů.
Co? Vocasů?
Ale… nemůžete jen tak odejít.
Tak kam si máme odskočit, když ne k ní?
Jen potřebuje čas, aby to zpracovala.
-Skočte si u sebe, ano? Jen pro tentokrát. -No tedy, tohle se mi snad zdá.
-Jen se otočí zády a odejde? -Já vím.
To přece nemůže udělat, dohoda byla jasná.
Já vím.
Má pravdu. Co to jako zkouší?
Tehdy jsem netušil co nás ještě všechny čeká.
Odpověděla nám přes doručovací šachtu.
Ne… Sakra…
Na stejné lodi…
Ne, já se z ni pominu!
Nejsme.
Děvka…
Přesně v tuhle chvíli jsme si všichni uvědomili,
že jsme v háji.