Leze brouček na klobouček, pozdraví tě dobrý den… a ty musíš… z kola ven.
Páni.
Konečně. Ah. Měla jsem si vybrat první patro
Hm? Hele. Co to je?
Počkat, počkat…
Boží.
Áá, hmm… Tohle je nuda.
Chci velké zrcadlo a… saténovou noční košili.
Ještě matraci. Taky… příkrývku. Z mikrovlákna. A přenosný záchod.
Jsme na nule.
To bychom měli jídlo a pití. Prosím stůl. Bílkoviny… železo… Perfektní.
To je pěkný.
THE 8 SHOW
Měli byste vidět ty svoje výrazy.
Výrazy? Právě jsme zjistili, že každé patro dostává jiné peníze.
To k tomu nikdo nic neřeknete?
-No… -Kolik máte vy?
Mě naskakuje… tak osmdesát tisíc wonů.
Osmdesát tisíc?
-Já dostávám třicet. -To snad… Dvacet…
-Já sto třicet. -Cože, jak jak to? Každý má jinak? Co
vy, Sedmičko? Kolik vám dávají za minutu?
Dostávám dvě stě deset tisíc.
A Osmička by měla mít tři sta čtyřicet tisíc.
Jak to víte? Nějak jste si to vypočítal z tabule za mnou?
Ne. Když si ta čísla seřadíte od spodního patra po nejvyšší,
všimnete si toho vzorce. Sečtěte dvě první patra,
máte částku pro třetí. Jednička dostává deset tisíc.
Dvojka dvacet tisíc.
-Ano. -Má pravdu.
Ano. Po sečtení dostanete třicet. A přesně tolik dostává tady trojka.
-To sedí s tím, co mám. -Takže protože jsem jenom v patře nad
ním, sčítám Dvojku a Trojku, což dohromady dělá padesát tisíc.
Počkat, ale… Já mám osmdesát.
Součet odměny, kterou dostává Trojka a Čtyřka.
A další patro…
Šestka sčítá padesát a osmdesát. Pro mě to tedy činí dvě stě deset.
A Osmička potom má…
Tři sta čtyřicet tisíc.
Přesně tak. Fibonačiho posloupnost.
FIBONACCIHO POSLOUPNOST
To jméno už jsem slyšel, ale… c co to má společného s naší odměnou?
Proč tohle udělali?
Proč to tak tvůrci nastavili vám neřeknu. Ale musí to být zajímavá skupinka.
Posloupnost konverguje k hodnotě zlatého řezu.
Zlatého řezu?
Ano.
Když u Fibonačiho posloupnosti vydělíte jakékoli číslo předešlým,
vždy vám vyjde hodnota kolem jedna celých šest.
Poměr jedna celých šest je známý jako zlatý řez,
protože se jeví jako stabilní a je atraktivní pro lidské oko.
Třeba poměr rozměru kreditní karty je skvělým
příkladem. Když se podíváte na karty,
ze kterých jsme si před
začátkem hry vybírali…
Mají stejnou velikost.
Ale to přece není spravedlivé. O tom jsme nemohli vědět.
-Tohle je zvrácený. -Vybrali jste si to sami. Jestli jste
skončili s tím svým fňukáním, měli bychom projít pokoje.
Osmička má čtyři sta osmdesát devět milionů šest set tisíc za den.
Sedmička má tři sta dva milionů čtyřista tisíc za den.
Šestka má sto osmdesát sedm milionů dvě stě tisíc za den.
Pětka má sto patnáct milionů dvě stě tisíc za den.
Čtyřka má sedmdesát dva milionů za den.
Trojka má čtyřicet tři milionů dvěstě tisíc za den.
Dvojka má dvacet osm milionů osmset tisíc za den.
-Sakra, taková špeluňka. -Ať se nebouchnete do hlavy.
Jednička má čtrnáct milionů čtyřista tisíc za den.
To je smůla… Proč jsem si nevybrala osmičku?
Pozdě plakat nad rozlitým mlékem. Karty jsou už doslova rozdané. Já skoro neměla
na výběr. Když jsem přišla, zbývaly jden dvě.
Alespoň jste si vybrala líp než já.
Mě prostě zaráží… Je to divná soutěž, když nám nedají žádné informace. Ne?
To nemůže být legální. Měli bychom je žalovat.
Ani nevíte, jaké máte štěstí. Myslel jsem, že mých deset tisíc je docela hezká suma.
Promiňte, Jedničko. Měli bychom k vám být ohleduplnější.
Cože? Vůbec ne. To ne. Nemusíte se cítit špatně.
Vytáhl jsem nejkratší sirku. Měl jsem na výběr z několika karet.
A s těmahle… mýma nohama… to bych výš nevyšplhal. To je jasný.
Kdybyste se viděli!
Hele na ni, jak se baví.
Ty mrcho jedna…
Klid. Není to její vina. Nikdo z nás nevěděl,
že mu vyšší číslo zajistí lepší podmínky.
É! Pro dnešek odcvičeno.
Ať už dostáváme deset nebo tři sta čtyřicet
tisíc, náš cíl je snad stejný, ne? Aby soutěž pokračovala co nejdéle a
maximalizovali jsme zisk. Nemám pravdu?
Nerad to přiznávám, ale má.
Stěžování už było dost, nemělí bychom se radši najíst?
Ano. Musíme se na tu soutěž pořádně posílit. Tak pojďte.
Jídlo a voda. Kolik pošlete dolů?
No…
To nestačí, že jsme vyfásli mnohem míň peněz? Máme snad taky míň jíst?
Ne, to ne. Vymyslel jsem,
jak porce jídla mezi všechny spravedlivě rozdělíme. Všechno
vám teď vysvětlím. :16 Každý z nás si vezme jednu porci.
Od Jedničky až po Osmičku,
každý dostane jednu.
-To je dobré. -Tato soutěž zkouší naše hranice, takže
jako komunita musíme držet při sobě. Musíme spolupracovat.
-Sakra. -A věřit si. Až si Jednička vezme
svou porci, zbydou ještě další čtyři.
Cože? Proč by jich měl dostat pět?
Na každého připadne jedna. Když všichni dostaneme jednu porci,
nikdo nebude mít hlad. Pokud si budeme chtít přidat,
půjdeme do prvního patra a vezmeme si z dalších krabiček.
-Aháá. -Na tom nikdo netratí. Každý udělá malý
ústupek, a o zbytky se podělíme. Nikdo nebude v nevýhodě. A posílí
to naši vzájemnou důvěru.
Dejte si ty pálivé.
-Tyhle? -Ano.
Proč?
Protože tu je vedro. Máte dost?
Jen si dejte.
Mmm. Dobrůtka.
Máte představu o tom, co přijde?
Já? Jestli chcete vědět, co si o tom myslím,
tak všechno je děsivější, když člověk neví, co má očekávat.
Mnohem děsivější.
No jo… myslím, že tak nějak tuším, o co by jim mohlo jít.
A o co?
Hej! Udělali jste něco? Na něco se vás ptám! Zbývá nám jen patnáct minut!
Líbí se vám tyhle šaty?
To všechno jste si koupila za náš čas?
Ty… jestli chceš nakupovat hadry, dělej to ze svýho pokoje! Kupuješ si je odsud?
Ale z pokoje nemůžu nic vynášet. A já je chci nosit ven.
Nemáme bazén, k čemu plavky?
-Na opalování. -Ty jsi šílená. Život ti není milej?
Ale no tak. Žádné výhružky.
Naštvalo vás tohle? Čas přece můžeme prodloužit. Hračka.
Prozradíte nám jak?
Nikdo z vás to neví? Nevšimli jste si? Schody, lidičky, schody!
Tyhle schody?
Jo. Přímo tady. Čas se prodlužuje, když po schodech chodíte.
Dokažte to.
-Důkaz? Hmm… důkaz čeho? -Přestaň blbnout a vyklop to!
Když se omluvíte, zvážím to.
Co?
Kdybyste se omluvila za to, jak jste se mnou předtím mluvila.
Omlouvám za ní, odpusťte…
-Na tohle nemáme čas, ven s tím! -Tvrdohlavá.
Ty náno
-Pozor na slovník. -Nebo co?
Omluvte se a zapomeňte. Nebo jdem domů!
-Do háje. Tak to nemůže skončit. -Ne.
Tu příležitost už nedostaneme!
Není čas ztrácet čas. Zbývá jen devět minut!
-Dobře. -Zkusíme to.
Krucinál.
Tohle je přece úplná pitomost!
Čas se nezastavuje!
Zbývá třicet vteřin!
Takže to je konec?
Dvacet čtyři!
Měla jsem pravdu, vidíte?
Je to těmi schody. Jak jsme šli nahoru a dolů!
Jo!
Abychom si navzájem zkontrolovali pokoje a rozdělili si krabičky s jídly?
Tehdy jsem si všimla. Vidíte to?
Jsem chytřejší, než jste si mysleli.
A tak jsme objevili skryté pravidlo. Čas se prodlužuje, když běháme po schodech.
Už jsem myslel, že je konec. To bylo jen tak tak.
No jo, myslím, že tak nějak tuším, o co by jim mohlo jít. Chtějí konflikt.
Rozhádat nás spolu. Komplikace,
které přijdou zvenčí nás akorát donutí spolupracovat. Ale zevnitř…
Jsme nahraní pokud nás rozvrátí.
Má pravdu. Musíme držet pohromadě a společně vytrvat.
Ta Sedmička je ale hlavička. Musím šetřit, ať nemusím utrácet za nový.
Tři… dva čtverečky mi budou stačit.
Dva čtverečky nestačily.
Už mi z toho jde hlava kolem. Čtyřicet milionů wonu za den,
přece nebudu šetřit na pitomým toaleťáku! Fajn, tak já se rozšoupnu! Jak chcete!
Zdravím, mám tu jednu větší objednávku. Přenosný záchod.
Jasně. Sem s ním.
Zpátky už to vzít nemůžu, co?
Mrcha proradná. A ty její pitomý hadry. To je do nebe volající. Bože. Rajda jedna.
Vedeme si dobře. Tohle všechno je naše. Vidíš, kolik už jsme si vydělali?
Dobrá, můžeme začít?
CHŮZE PO SCHODECH
+ 210 000 WONŮ + 20 000 WONŮ
+ 30 000 WONŮ + 50 000 WONŮ
+ 340 000 WONŮ + 80 000 WONŮ
Po tom, co jsme zjistili, že pohyb po schodech prodlužuje čas,
běhali jsme po nich nahoru a dolů až do roztrhání těla.
Čím více času jsme získali, tím hladovější jsme byli.
První patro se stalo naší svatyní.
-Každou noc jsme šli spát vyřízení… -Bože, já mám hlad.
…Ale nestěžovali jsme si.
Snědla bych dvakrát tolik. Jedna jediná porce za den a trocha zbytků nám přece
nemůže stačit. Běháme nahoru a dolů po schodech jako blázni. Už nemůžu.
Za trochu žvance bych dal život, i kdyby stál mnohem víc. Třeba ty párky.
-Já bych si dala hamburgr. -Smažené kuře.
Rozdělíme se… Takhle to už dál nejde.
Takže se rozdělíme do dvou skupin a běhat budeme ob den.
Jo. Jeden tým první, další druhý. A zbytky od jídla si rozdělí tým, který ten
den pracuje, a tak bude jíst dvakrát za den.
Nepracující vystačí s jednou porcí.
A ano. S tím souhlasím. Když nic neděláme, porce stačí. Budeme odpočívat, hm?
To ano.
Souhlasím.
Tak to vyzkoušíme. Co to udělá s časem.
Souhlasíte s rozdělením?
Já se chci vyměnit. S ní nebudu.
Se mnou?
Hm?
Chtěl by se někdo s Dvojkou prohodit?
Rozmazlený spratek. Gengstr. Potrhlice.
Kdo by se k nim asi tak přidal dobrovolně?
É, promiňte. Mně je jedno, v jakém týmu jsem.
To vyšlo, že budeme mít v každém týmu dvě ženy a dva muže.
Jo, paráda.
Rozdělit se do týmů byl skvělý nápad.
Už jen vidina odpočinku po těžké práci pro nás byla velkou motivací.
A po celém dni běhání se člověk pořádně najedl.
Mňam.
Výborné. Mmm.
Kdo nepracuje, ať nejí.
-Jste v pořádku? Nestalo se vám -Co to vyvádíte, vždyť jste mě shodil!
-Moc se omlouvám, Čtyřko. Je mi to líto. -Ale to nic.
Omlouvám se, opravdu.
Do háje.
V pořádku?
Ano. Nic mi není.
Nesmějte se a do práce.
Kvůli vám jsme pozadu s prodlužováním.
Co to děláte?
Já to vezmu.
-Cože? -Odpočiň si. Doběhám to.
Souhlasíte?
-Ne, to bych asi… -Ticho. Zbytečně mi tuhnou svaly.
Zvládnu to…
Samaritán.
DALŠÍ DEN
Dva dny za sebou je hrozný zápřah.
To je dobrý.
DALŠÍ DEN
Už nemůžu!
Mám mu pomoct… nebo ne? Pomoct… nebo ne?
Pomoct? Nebo ne? Pomoct nebo ne? Mám mu pomoct?
Pomoct nebo ne? Pomoct nebo ne? Počkat…
Hej, počkej! Jedničko!
Jedničko, běžte si sednout. Vezmu to za vás, běžte si sednout.
Cože? Ne, to není nutné. Běžte dolů, vážně, odpočiňte si, půjdu já. Vážně,
včera jsem se hrozně přecpal, pálí mě z toho žáha. Jen běžte. Ano?
Běžte si sednout, ano?
-Moc se omlouvám. -Ale to nic.
S dovolením, ať do vás nevrazím.
Ježiši…
Pozor, jsem za vámi. Dávejte pozor!
-Děkuju. -Sakra. Unavení jsme snad
všichni, ne? Vždyť děláme, co můžeme.
-Posaďte se, prosím. -Opatrně.
Vzít šichtu za jiného člena týmu. Jsem to ale pašák. Dobrý!
Číslo tři. Nemůžete tu takhle sedět. Pomůžu vám.
Ne, ne, ne, ne, počkejte. Dejte mi pět vteřin.
-Ukažte. No tak. -To je dobrý.
Zkuste vstát.
Opatrně, opatrně.
Pojďte se najíst.
-Dobrou chuť přeji. -Děkuju, dík. Prosím.
Vy chcete jíst?
Cože?
Budete jíst taky?
Já…
Čtyřko, prosím vás…
Jestli mám být upřímná, myslím si, že by se měla spíš najíst Trojka, nebo ne?
Vážně potřebujete dvě jídla, když jste neběhal?
Máte porci navíc. Osmička přece s námi nikdy nejí. V čem je problém?
Já nikomu jíst nezakazuju. Hm? Jen říkám, že to není fér k ostatním.
No ale… Najíst…
Jen běžte, Trojko. Vždyť si to zasloužíte.
-Dobře. -Nebuď směšnej, proboha. Myslíš, že jsme
za tebe běželi kvůli jídlu? On po tvým jídle netouží… Nebo jo?
Jo, máš pravdu.
Nevšímej si jich a běž. Jsou unavení, tak se do každého naváží.
Jo, přesně. Jen jen běžte, Jedničko. Není o čem diskutovat. Na mě neberte ohledy.
-Ale ne, prosím… Ne. Jděte vy. -Nechte toho. Pojďte, pojďte.
Jste hodný, Jen pojďte, Trojko.
-To nic. -Ne, vážně, tohle…
Prosím vás, nechte toho. Říkal, že jíst nepotřebuje.
V pohodě?
Jasně, že jo. Za všechno můžeš ty,
to kvůli tobě jsem skončil na tomhle proklatým místě.
Kvůli tobě to běhám po schodech jako idiot, ty šmejde.
Je to tvoje vina. Au, moje nohy.
Jídlo.
Co to má jako bejt? To snad nemyslíte vážně?
Trojko!
Jo?
Taky ti něco přišlo?
Myslel jsem, že přišlo jídlo, ale jsou to jen pytle sraček. Neuvěřitelný.
Jednička si o ně řekla.
Něco mě napadlo. Svěřím se vám. Na schodech jsem k ničemu a pořád mě někdo
nahrazuje, tak jsem přemýšlel, jak bych mohl být užitečný a… no…
Jednička se nemohla přenést přes to, že nás jeho kondice při běhání zpomaluje.
Říkal jsem si, že se vyrovnáme tím, že ke mně… pošlete svoje pytle.
Jako fakt?
Když přemýšlel, jak se s týmem vyrovnat
za fyzickou námahu, při pohledu na doručovací šachtu
se mu rozsvítilo. Došlo mu,
že se skrz šachtu dají kromě krabiček
s jídly posílat i jiné věci.
Návrh jsme přijali, a tak se jeho pokoj stal výkonnou
hygienickou stanicí. Ve chvíli, kdy všichni zodpovědně plní své úlohy,
dosahuje společnost rovnováhy a vše funguje jako po másle.
A jednička nalezla tu svou.
Jeho hodnota pro tým opět vzrostla.
DĚKUJI
Ti, kteří jsou proti hladu odolní se dělí o porce…
Zpátky na židli.
Já to vezmu.
Zatímco ti zdatnější týmu propůjčí svou fyzičku. A ti,
co nezvládnou ani jedno zajistí čistotu prostředí.
Což je spravedlivé pro všechny zúčastněné.
Uvidíme se později.
Jedničko.
Ukažte, já to kousek posunu.
Ale ne, to není třeba. My se vejdeme, nemusíte.
Božínku. rojko, vám to snad nechutná?
Ale ne. Asi jsem to moc hltal. Bolí mě žaludek.
Aha.
Co to zkoumáte?
Ále, jenom čas… Poslední dobou se prodlužuje nepravidelně.
Včera před půlnocí šel nahoru a dnes se zastavil.
Mohlo by to znamenat, že musíme běhat víc?
To nevím, všichni dělají, co mohou.
Hele, viděl jste to? Právě to poskočilo o deset minut nahoru.
Ale… všichni teď mají pauzu na oběd. Šel někdo někam?
Zatraceně. Co je s tím krámem?
Říkala jsem to. Dostáváme teď mnohem méně času.
Skoro se nehne.
Chtějí, abychom běhali rychleji nebo co? Nejsme olympionici.
Já končím.
Cože?
-Co? -Už to dál dělat nebudu.
Nemůžeme přece s tím vším jen tak přestat.
A co budeš dělat?
Točí se mi z toho hlava. Tak se tu mějte fajn.
Zavři klapačku a vrať se.
A to jako proč?
Hele. Neměla bys zrovna ty dřít ze všech nejvíc? Oproti ostatním vyděláváš balík.
Takže by ses měla snažit, aby sis to vůbec zasloužila.
No, já myslím, že byste se měli snažit spíš vy ze spodních pater, ne?
Co?
Je to prosté. To kvůli vám utrácíme čas za věci jako toaletní papír, za které
nechcete platit z vlastní kapsy. Když se nad tím zamyslím, tak lidi z horních pater
-platí mnohem víc než vy ze spodních. -Ta potrhlice…
Však víte, že čas jsou peníze.
… Má pravdu. Dvojka si za hodinu vydělá milion dvě stě tisíc.
Ale pro Osmičku je to dvacet milionů čtyřista tisíc.
-HODINOVÁ MZDA: 20 400 000 WONŮ -Pa.
A protože za čas nakupujeme všichni, vyšší patra přicházejí
o víc než ta spodní.
Zdá se, že není tak mimo, jak jsem si myslel.
Neměli bychom se zastavovat. Zatímco se tu jenom hádáme, čas nám utíká mezi prsty!
Přece nebudeme jen tak stát, měli bychom jim pomoct.
Víte jistě, že běhání po schodech navyšuje čas?
Cože?
Něco tu smrdí.
Po schodech běháme pořád stejně.
Husa jedna pitomá.
Teď se čas zkracuje, neprodlužuje se.
To snad ne, co když už se nikdy neprodlouží?
Pravda. Běháme tu už nejmíň šest hodin. Nezískali jsme ani minutku.
Bude půlnoc, musíme zpátky do pokojů. Víc naběhat nemůžeme.
Hele, prodloužil se.
-No jo, poskočil! -O dvacet, že jo?
-Konečně! -Bylo to dvacet?
Třeba je to opožděně.
-Teprve se načítá. -Já to věděl. Báli jsme se
zbytečně. Prostě to jen trvá.
-Díky bohu. -Teda.
To se mi ulevilo.
Čas se nemusí načítat okamžitě.
Je skoro půlnoc. Musíme do pokojů. Dobrá práce.
No, tak zase zítra. Dobrá práce.
Lidi, pojďte sem! Všichni! Čas se neprodloužil!
Čas se neprodloužil! Honem, vylezte ven!
Všichni na schody, a hned!
Musíme běhat, rychle!
Ale když se to za včerejšek vůbec nenačetlo, co když to zase nebude
-fungovat? -Jinou možnost teď nemáme!
Honem, všichni na schody!
Sakra, do háje. Sakra práce!
Božínku!
-Spadla tady právě na záda! -Čtyřko! Co se děje?
-Zničehonic se zkácela! -Nechte ji, nechte ji, to
-je epileptický záchvat. -Cože?
E epilepsie! Epilepsie! Má epilepsii. Běžte od ní!
E epilepsie? Epilepsie.
-Počkejte, nejdříve musíme -Máte zdravotnické vzdělání?
Ano, jsem zdravotní sestra.
-Jsou na to léky? -Potřebuje Fenytoin.
Nic nekupujte.
Co to plácáš?
Na tohle umřít nemůže.
Cože?
-Epilepsie není smrtelná. -Ale takhle dlouhý
záchvat může poškodit mozek.
Trochu přemýšlejte. Když na to vypýtváme zbytek času, můžeme balit kufry.
-Co ty seš za člověka? Hele, pracky pryč! -Ty jedna malá…
Potřebujeme léky. Na epilepsii! Fenytoin!
Vy jste k popukání. Nevidíte snad to, co já? Podívejte se tam nahoru.
Čtyřicet. hodin?
Tak tohle byla vážně sranda.
To, co prodlužuje čas… není běhání po schodech.
A co to je?
Tak čím teda? Čím prodlužujeme čas?
Tím, že… pobavíme diváky.
PHENYTOIN
THE 8 SHOW