Myslel jsem, že budu jiný… Nesnil jsem o tom, že se stanu prezidentem,
spisovatelem, popovou hvězdou nebo zámožným majitelem nemovitostí.
Nějaké sny jsem přece jen měl, ale ani v jednom z nich jsem po třicítce nestál na
kraji mostu, s pohledem upřeným na řeku a odhodláním skočit.
Hej, Jin-su!
„Jin-su!"
„VYLEZ VEN A ZAPLAŤ, CO DLUŽÍŠ!"
-Pro-promiňte! -Ano?
Uspávám tu dítě.
Jémináčku, omlouváme se! Ale ta krysa, co bydlí tady nám dluží miliony!
Šššš. To nic, půjdeme dovnitř. To nic, andílku.
Hej! Řekl jsi, že zaplatíš. Co to na nás zkoušíš? Co?
Co?
Hele! Hele! Jin-su! Sakra!
Jin-su, stůj, ty parchante! Jin-su, slyšíš!
Sakra.
Promiňte, my tu točíme. Ulice je neprůchozí, musíte to obejít.
-Tudy. Děkuji. -Kam se ten zmetek poděl?
Mám už těch lichvářů po krk. Nikdy jsem si od nich půjčovat nechtěl.
Moment, co tu děláte?
Já tu jen procházím. Promiňte. A hele, celebrity. He… Mohla byste…
Proč točíte zrovna tady?
Prosím?
Ale nic.
Moje sousedství je zhmotněná chudoba. Nepřál jsem si nic, než odsud uniknout.
Chceš žít v týhle díře? Won-seok mi taky svěřil peníze.
A já jsem je otočil šestsetkrát. Vzal si půjčku,
investoval pět set milionů a má tři miliardy. Už dal výpověď v práci.
Z ubohý výplaty sotva vyžiješ. Co z toho všeho máš?
Barák v Soulu si nekoupíš. Potřebujeme jiný způsob,
jak přijít k penězům. Je to ve správné investici.
Věř mi a seškrábni,
co máš. Vydělám ti pět miliard!
Je to všechno nebo nic, bráško.
Tak pojď. Pamatuj, ještě máš šanci.
Tahle lasička mě přiměla vzít si půjčku v bance a nadělat dluhy u lichvářů.
-No tak, zvedni to. -Volaný účastník je dočastně nedostupný.
Ve zprávách pořád omílají, jak malé podniky bankrotují,
ale každý den otevře stovka nových.
Podle statistik je šance výhry v loterii méně než jedna ku osmi milionům.
Ale každý den se prodají tisíce losů.
Podle statistik z obchodování s akciemi benefituje jen hrstka lidí.
Ale každý den vzniknou tisíce nových účtů.
Ptáte se proč?
Lidská pošetilost.
Ty zbankrotuješ, já uspěju. Ty prohraješ, ale já vyhraju. Tobě to nevyjde,
ale mě pšenka pokvete. Bae Jin-su, ty idiote.
Namlouváme si, že jsme jiní, než ostatní, a pak trpíme.
Chudoba. Jaké slovo z ní vytvoříš? „Žebrák"?
„DOBRÁK. CO JE DOBRÁK BEZ PENĚZ?" "ŽEBRÁK"?
„Správně, a to jsi ty."
Šlo jen o malé nakladatelství, dal jsem mu své roční odstupné
za deset let práce. Ty hajzle jeden!
A pak jsem o něm šest měsíců neslyšel.
Ve večerce platí za hodinu devět tisíc osm set šedesát wonů.
VÝDĚLEK: 29 580 WONŮ
I kdybych nejedl nic jiného než starý kimbap z prošlého zboží,
vydělal bych si jen sedmdesát osm tisíc wonů denně.
To nepokryje ani úroky, které na mém dluhu každým dnem naskakují.
„NEZBÝVÁ, NEŽ SI NAJÍT LÉPE PLACENOU PRÁCI."
Už někdo z vás dělal s betonem?
-Prosím, tudy. Další jsou svářeči. -Babička mi odmalička říkala, že člověk
musí něco umět, aby se uživil. Teprve teď jsem si uvědomil, že měla pravdu.
Truhláři, tady! Truhláři, prosím, sem!
-Proč se mi to nesnažila vštípit víc? -Tak jo, lidi, pohyb, pohyb.
Měla to do mě třeba vmlátit, kdyby bylo třeba.
Sádrování. Na sádrování tudy. Jó, jojojo, jo, tak to bychom měli… Hmhm hmhm
hm…
I po čtyřech letech na vysoké jsem pořád stejně nepoužitelný budižkničemu.
Jaká práce vyžaduje nejméně dovedností a dostanete za ni zaplaceno nejvíc?
Zatímco obchodníci s akciemi a cizí měnou mrakodrapech vydělávají miliony ne,
miliony milionů wonů za hodinu, já jim zvenčí leštím okna.
Výškové mytí oken, osmdesát tisíc wonů za hodinu.
Slušný výdělek, ale díky rizikovosti máte povoleno
pracovat jen čtyři hodiny denně. Sakra, do háje!
Ne, sakra, sakra! Pane bože. Bože můj.
Denní výdělek tedy činí třista dvacet tisíc wonů. Ale je to tak děsivé,
že ani čtyři hodiny nevydržím.
I kdybych měl umýt všechna okna v Soulu,
pořád by to ke splacení mého dluhu nestačilo.
Nedá se nic dělat.
Byl jsem odsouzen strávit zbytek života splácením úroků z dluhů, co jsem nadělal.
Rozhodl jsem se tedy udělat tu jedinou věc, která mi zbývá.
Do toho Jin-su!
1 000 000 WONŮ DOBRÝ DEN,
1 000 000 WONŮ RÁD BYCH SI ZAKOUPIL
1 000 000 WONŮ ČAS,
1 000 000 WONŮ KTERÉHO JSTE SE VZDAL.
Co?
Raz, dva, tři, čtyři, pět, šest, sedm čísel…
Někdo na můj účet ukládá miliony a posílá mi zprávy.
Chtějí si koupit čas, kterého jsem se vzdal?
Čtyři miliony… a tři tisíce wonů?
1 000 000 WONŮ NASTUPTE PROSÍM DO AUTA.
Mám nastoupit… do limuzíny?
Promiňte, ale… tohle je program na prevenci sebevražd?
Totiž… musíte být z magistrátu, co? Máte moc hezkou limuzínu,
pár takových jsem už viděl, ale nikdy jsem v žádné neseděl.
Co to je?
VÍTEJTE V THE 8 SHOW
Vítejte v The 8 Show
„Tato soutěž nevyžaduje žádné dovednosti ani znalosti. Je třeba jen čas,
který jste stejně chtěl zahodit?
„Poskytneme vám stravu i ubytování. Čím více času zde strávíte,
tím vyšší bude vaše výhra. "
„Po vypršení časového limitu se soutěž automaticky ukončí."
„Pokud některý z účastníků zemře, soutěž bez prodlení ukončíme."
ZEMŘE
„Zemře"?
„Dbejte tedy prosím zvýšené opatrnosti."
„Pokud o účast nemáte zájem, přijměte kompenzaci za nepříjemnosti."
Čtyři balíky bankovek, což dělá dvacet milionů.
„Pokud máte zájem se zúčastnit, vyberte si prosím jednu z očíslovaných karet."
Co má tohle být?
Poskytnou jídlo i ubytování.
A zaplatí mi za to, že tu budu trávit čas? A nesmím nikoho zabít.
To znamená, že to není nebezpečné.
Tak to jsou rychlý prachy.
Hele, není tu někde skrytá kamera? K odvysílání potřebujete můj souhlas.
Za odeslané zprávy už utratili šest milionů wonů.
A teď mi dávají dalších dvacet jen za to, že jsem přišel.
Přivezli mě limuzínou… do tohohle nóbl divadla.
Co to je za lidi?
Ale počkat, některá čísla chybí. Chybí.
Co mám sakra dělat? Co když jsou to obchodníci s orgány?
Jo, radši rychle vypadnu. Dvacet melounů jen tak nenajdu.
Tak jo, omlouvám se, víte, mám ještě nějaký zařizování a…
úplně jsem na to zapomněl. Snad vám to tady půjde.
Dobře, hodně štěstí. Ať se vám daří.
Teda, děláte mi to těžký, když jen tak zničehonic posíláte peníze.
MAJITEL VEČERKY OMLOUVÁM SE, OBCHODY NENESOU
NEMOHU VÁM ZA TENTO TÝDEN VYPLATIT CELOU ČÁSTKU
KLIDNĚ MĚ NAHLAŠTE ÚŘADŮM… ALE JSME PŘECE PŘÁTELÉ, NE?
Škrt jeden.
Usoplených dvě stě dvacet tisíc za týden práce. To je můj život. Když odsud odejdu,
budu si muset najít další brigádu a pracovat
celý život, abych splatil dluhy.
Chtěl jsem skočit z mostu, co můžu ztratit? Fajn. Dám vám svý orgány.
Ať je to jak chce, k minimální mzdě se už nevrátím.
Tohle přece zvládnu, oproti mytí oken ve čtyřicátým
patře to bude hračka.
Zlatá střední cesta… Zajímalo by mě, jaká ta soutěž asi bude,
když si můžou dovolit zprávy za miliony wonů a vyplatit dvacet melounu jen za to,
že se tu někdo ukáže.
Téda, je to tu obrovský.
Dvacet čtyři hodin? Potrvá to jen jeden den?
Hej. Co je? Zamkli mě.
Schodiště? Třetí patro?
Žádnej výtah? Není tu? Á! Cože? Takže to číslo značí podlaží.
Nesuď knihu podle obalu.
Nejde otevřít?
Zatraceně. Je to obrazovka… A tohle jsou kamery. Proč jich tu mají tolik?
Do háje. To já?
PRAVIDLA
„Odevzdejte prosím veškerý svůj majetek, který sebou máte,
včetně oblečení a převlékněte se do připraveného úboru.
Mám se tu převléknout?
Sakra, i cigára…
„Výše výhry se zobrazí na tabuli." Na tabuli?
TABULE
„Strava a ubytování je zajištěno zdarma.
K zakoupení ostatních věcí používejte telefon.
„Výlohy za zboží budou odečteny z výhry za speciální cenu." Speciální cenu?
„Předměty k použití mimo pokoj mohou být zakoupeny
z náměstí." Z náměstí? Jo, jasně.
„Účastníci musí od půlnoci do osmi ráno zůstat ve svých pokojích."
„Zákaz zakrývání kamer."
„Porušení pravidel se trestá odečtením poloviny vyhrané sumy."
Poloviny? Sakra. Sakra. Sakra. Sakra.
Cože? Za minutu? Do háje.
Zatraceně. Co je? Co? Co?
Co je?
Počkat, počkat… Bože. Ještě vteřinku, vteřinku! He…
Sakra, ježiši. Co to bylo? Tohle je fakt divný místo.
Cože? Jsou jenom natištěný? Musí jim strašit ve věži.
Co? Třicet tisíc?
Že by devadesát?
Devadesát tisíc za tři minuty! To je třicet tisíc za minutu, sakra!
Jo!
O HODINU POZDĚJI
Platí mi třicet tisíc za minutu. Jsem tu necelou hodinu. Což znamená,
že si tu za hodinu vydělám jeden milion osmset
tisíc wonů. Dobře, dobře, uklidni se. Fajn.
Tabule na náměstí ukazovala dvacet čtyři hodin. Takže za den bych měl mít…
sto osmdesát krát dvacet čtyři. To je kolik? To máme…
Čtyři krát tři je dvanáct. A… takže celkem něco málo
přes čtyřicet milionů wonů. Do háje,
to je roční mzda většiny mejch kámošů. Výborně,
Jin-su.
Učinil jsi nejlepší rozhodnutí
svýho života.
Co když mě tu déle nenechají? Ani o den déle. Ani slovo o tom,
jak dlouho ta soutěž potvrvá. Sakra, z tý zimy se mi chce.
Kam asi umístili záchod? Bože…
ÚČASTNÍCI MUSÍ OD PŮLNOCI DO 8:00 ZŮSTAT NA POKOJÍCH
PORUŠENÍ PRAVIDEL: MÍNUS POLOVINA VYHRANÉ SUMY
Poloviny? Haló? Já bych… potřebuju jít na malou. Mohl bych na chvíli z pokoje?
Haló? Ha To se člověk nemůže ani vychcat, co? Myslíte,
že byste mohli trochu přitopit? Je, je tu… trochu zima. Haló? Haló, slyší mě někdo?
Koupit si můžete, co chcete. No jasně, věděl jsem, že je tam háček.
Nikdo třicet tisíc wonů za minutu nerozdá. Chtějí, abych ty peníze použil, že jo?
Promiňte, já… chtěl bych si zakoupit deku a rukavice.
Co? P-p-počkat. Milion sto tisíc… to ne. Jak to zruším? Tady. En jako Ne. Prosím.
To musí být asi nějaké nedorozumění, víte? Chtěl jsem jen obyčejné rukavice.
Jedny rukavice… chci jenom jednu deku a jedny rukavice,
prosím. A nic jiného.
Sakra. E, počkat. Milion sto tisíc… krucinál. Počkat… Vydržte chvilku.
Speciální cenu. Já bych… rád bych tu objednávku zrušil. Ano, zrušil. Jo.
Konečně jsem pochopil pravidla hry. Dostanu čtyřicet tři milionů wonů za den,
milion osm set tisíc za hodinu. To znamená, že…
Za kolik máte noviny, co člověk dostane ve večerce?
Noviny za tisíc wonů tu stojí sto tisíc. Jsou přesně stokrát dražší.
Platí mi třicet tisíc za minutu, ale všechno je tu stokrát dražší. Rozumím.
Tak o tom ta hra je. Chytré! Cha!
Takže zkouší, jak dlouho vydržím neutrácet.
Ať je za tím kdokoli, nemají tušení, proti komu stojí. Sakra, zkusím to.
„Já tu umrznu, dejte mi deku!" Bejt chudej je moje parketa.
Můžu dostat kilo starých novin a nějaké použité kartonové krabice?
Fajn, vezmu je. Dobře. Tak jo, sto dvacet tisíc.
To mě stálo jen čtyři minuty. Oukej.
Jó, tohle je fajn. Paráda.
Tahle investice se vyplatila. Dobře. Do zítřka utratím jen dvě stě tisíc wonů.
Utratím dvě stě tisíc a domů si odnesu čtyřicet tři melouny. Čtyřicet tři.
Haló? Haló! Mohl bych dostat plastovou lahev, prosím? Prosím! Rychle! Ano, ano!
Ach! Simulují i východ slunce?
Čas je drahý. Čas jsou peníze. Přesně, jak říkají bůmři.
Prošli si snad někdy tím, co se teď děje mně?
Situací, ve které čas skutečně, absolutně a výhradně znamená peníze?
Promiňte! Slyšíte mě všichni? Pojďte, vylezte ven, představíme se.
Nějaký člověk.
Je tu ještě někdo? Vylezte ven, prosím. Tady, tady!
Aha. Jsou tu další tři.
Jasně.
Slečno… Vy chodíte po vodě?
Je přece umělá. Jako všechno. I tohle denní světlo.
Viděli jste už tohle? Prosím, jen pojďte. Ten čas…
Prodloužil se. Včera tam svítilo dvacet čtyři hodin.
D-dobrý den… Ráda vás poznávám.
Zdravím.
Myslíte si, že se čas bude každý den prodlužovat?
Dobrá otázka.
Ale… jestli se bude jen prodlužovat, znamená to,
že se odsud už nikdy nedostaneme.
Jak to… vaše tričko…
To si nemyslím. K prodloužení času musí být důvod. Máme k dispozici jen pár
základních pravidel. Nejspíš existují i skrytá.
Jo? Vážně? No, víte toho víc než já.
Myslíte, že už jsme všichni? Jedna, dvě, tři… Počkat, je nás tady jenom šest.
Támhle.
Dobrý den. Nepůjdete k nám, ať nejste sama? Určitě bude hodně plachá, že?
Myslím, že je spíš nevychovaná.
Aha, takže vy jste druhé patro. Ano? Vy jste osmé. Áá… tady třetí.
Tady slečna čtvrté. Já jsem páté. Tady šesté a sedmé.
A ještě kde máme první?
Dobrý den… Tak jsme kompletní. Promiňte, prosím jsem trochu pomalejší.
Hele. Počkejte, pomůžu vám.
Ne, ne, díky. Vážně, jsem zvyklý. Děkuji. Já… jsem z prvního patra. Jmenuji se e e…
A není to jedno? Venku se už nepotkáme. Čísla budou stačit.
Dobrý nápad. Zapamatovat si tolik jmen by bylo těžké.
Mimochodem, neví někdo z vás, kde tady najdu toalety?
Ty tu nenajdeš.
Prosím? Hm. Co to je?
Všechno je umělý. Jsou to rekvizity.
Doopravdy?
Jak…
Co to…
To snad?
Co to?
Vážně má pravdu. Jsou to věrné rekvizity.
Počkat, takže ty toalety…
Žádné nejsou.
To už snad přehánějí.
Zdá se, že úmyslně odstranili veškeré
potrubí i veškerou kanalizaci. To stejné i oblečení. Působí normálně,
ale nic na něm není funkční.
Mohli nám nechat alespoň kapsy. K čemu nám tohle všechno je?
Nevěděl jsem, kam si dát klíč. Od pokoje… tak jsem si ho zatím strčil tady
do trenek.
To je otrava. Jak to máme zvládnout bez záchodů?
Víte… včera… jsem si myslel, že tu budeme jen jeden den, tak jsem si koupil takový
ten velký pytel na odpadky, jak s sebou vozí lidé, když jedou stanovat.
Áá…
Cože?
-Ano. -Ale co s ním bude pak? Nechat v pokoji?
Z pokoje nic vynést nesmíme, takže ano. To znamená,
že si budeme muset pořizovat pytle na odpadky za stonásobek ceny.
Hele. Nedělejte unáhlené závěry. Najdeme jiný způsob.
„Předměty k použití mimo pokoj mohou být zakoupeny z náměstí.
A to za speciální cenu. " Alespoň to tak píšou v pravidlech.
Jste si jistý, že to můžeme udělat? Nebude to pak dražší, než z pokojů?
To nevím. Od nás z pokoje jsou za stonásobek ceny,
takže nechtějí, abychom měli k dispozici nadbytek zdrojů.
Zároveň nám zakázali vynášet věci z pokoje a postavili sem doručovací šachtu.
Asi chtějí, abychom nakupovali jako skupina.
No, tak to pojďme vyzkoušet. Musíme znát pravidla.
Já, já se trochu se bojím. Není tu celková částka. Co když nás zboží
zakoupené mimo pokoje vyjde dráž?
Můžeme hlasovat. To nám pomůže se spravedlivě rozhodnout.
K čemu hlasování, prostě to zkusíme.
Co?
-Červený Malbora a zapalovač. -Co to tu vyvádíš, krucinál?
Co je? Chtěli jste to vyzkoušet. A je to…
Hele! Viděli jste to? Zbývající čas se zkrátil.
Jakmile ty cigarety dorazily, tabule zablikalaa čas mizel.
O kolik to bylo?
Předtím byl na třiceti, o dvě minuty.
Vypadá to, že v téhle místnosti neplatíme penězmi, ale časem. Cigarety a zapalovač
-běžně stojí… -Pět tisíc.
Červený Malbora stojí čtyři a půl tisíce, zapalovač pět set. Takže pět.
Ano. Pět tisíc za dvě minuty, minuta stojí dva a půl.
Takže je výhodnější nakupovat odsud? Od nás z pokoje by to stálo pět set tisíc
wonů.
-Pravda. -Neodečetly se peníze v pokojích?
Všechno zůstalo, jak bylo!
-Jak se… -Nic se neodečetlo!
Jako kulový blesk.
-To jste tam stihla rychle. -No, víte zničehonic se rozhodl
nakupovat, tak jsem měla starost. Ale… peněz je pořád stejně.
Takže můžeme nakupovat skrz tuhle šachtu.
Kolik nám asi zbývá… Ukazuje to třicet pět hodin.
Když budeme snižovat čas nakupováním, dostaneme se ven rychleji.
Jo, to je pravda. Jak a kdy budeme mít možnost
čas prodloužit. Ale že by se stavěli s takovou budovou,
vyráběli rekvizity a operovali s tak vysokými
částkami jen kvůli pár dnům zábavy?
Peníze nerostou ani na stromech bohatých. Pokud budeme hrát déle,
částky budou astronomické.
Víte, no říká se, že ti nejbohatší vydělávají už jen tím,
že dýchají. Ropní magnáti utratí majlant za to,
aby mali jména vyrytá ma chodníku. Jsou lidé, co zaplatí stovky miliard,
jen aby se mohli podívat do vesmíru. Pro ty jsou naše výhry
jen zatoulané drobáky.
-Já jsem nikdy bohatá nebyla. -Nejdřív ze všeho bychom měli rozhodnout,
co koupíme jako tým. Jen to nejnutnější.
Dobře.
Ukázalo se, že shodnout se jako tým není zdaleka tak jednoduché.
V pokojích je hrozně sucho, měli bychom si pořídit kosmetiku.
Každý vyžadoval určité věci…
Serepetičky nechci.
-…A jiný tvrdil, že je nepotřebuje. -Měli bychom si
především pořídit polštáře.
Co jednomu připadalo nezbytné.
Ten jsem koupil včera. Jak bych se jinak vyspal?
Měli bychom koupit nějaké tužky a papíry.
-Hm? Někdo tu snad studuje? -…Jinému připadalo naprosto zbytečné.
Já potřebuju dámské vložky.
Spojilo se osm mozků pokročilé inteligence Homo sapiens,
výsledek miliony let urputné evoluce.
Naším prvním nákupem bylo osm plastových kyblíků, osm rolí toaletního papíru,
čtyři balíky dámských vložek, čtyři odpadkové pytle a cigarety,
abychom zajistili kuřáky.
Tohle… použijeme jako záchody.
Jo.
Bože, takovýho času kvůli pár kbelíkům.
O 36 MINUT POZDĚJI
A kdy jako dostaneme nějaký pořádný jídlo? Už mám vážně šílený hlad.
Taky myslím. Včera nám vlastně ani nedali večeři.
Říkali, že jídlo a pití zajistí. Tak kde to vázne?
Cože? Vy jste nic neměli? To já už jsem jedla.
Kde to bylo?
Hmm, doručovací šachta v pokoji. Byla v ní spousta jídla. Krabičky s jídly a
-vodou. -A kolik těch krabiček bylo dohromady?
-Dvanáct různých jídel a lahví s vodou. -Dvanáct? Co jste s tím
udělala? Všechno snědla?
Dala jsem si od každého jídla trochu, a zbytek jsem tam nechala.
Vodou jsem se pak umyla.
Cože?
Všechna jídla jsem ochutnala a dvanáct lahví s vodou jsem použila ke koupání.
To snad…
Ale to přece… jestli jich přišlo dvanáct, očividně nebyly jen pro jednoho člověka.
Proč jste si je vzala všechny?
Byly pro mě!
To přece, přemýšlejte o tom trochu. Samozřejmě, že ne. Uvažujte. Jestli vám
-jich dali dvanáct, měla jste se rozdělit. -Hmm… To docela… dává smysl.
Nechte toho, ano? Nebudeme se hádat.
Přišlo to k ní do pokoje, jsme tu první den,
určitě si myslela, že zásoby dostali všichni.
Osmičko, klidně nám doneste,
co zbylo. Tak to bude fér, ne?
Hmm…
Hmm co jako?
Co jí tak trvá? Bože, moje nervy.
Co je? Nechceš se dělit? Máme snad umřít hlady, když ty se cpeš?
Hm?
Přesně tak. Nemůžete přece být tak lakomá.
Přestaň si s náma už hrát.
Ale o to jídlo mi vůbec nejde.
Co dělá? Proč si sundavá to sako?
Víte, já jím jen jednou denně. Jedenáct porcí vám klidně dám,
já přece víc nepotřebuju. Jen si říkám,
že podle pravidel z pokojů nemáme nic vynášet.
Takže nevím, jak se podělit. Co teď?
Dobře, dobře, můžete se zase obléct.
Dejme tomu, že opravdu nevěděla, že jídlo nemáme. A odteď se můžeme dělit.
Máme zákaz vynášení předmětů z pokojů. Ze způsobu, jakým jídlo doručili Osmičce
odhaduji, že chtějí, abychom ho posílali šachtou.
Šachtou dolů?
Ano. Soudě podle budovy by měly být všechny šachty propojené.
Těch porcí bylo dvanáct? To mi nevychází.
Má pravdu. Dvanáct porcí na osm lidí.
To znamená… že když si každý vezmete dvě, na mě už nezbyde.
Jak to teda uděláme? Horní patra dostanou tři jídla denně, zatímco spodní
budou hladovět, co?
Z osmého patra do sedmého, pak do šestého, pátého, čtvrtého, třetího, druhého,
a nakonec do prvního. Tenhle systém vytváří hierarchii,
který horní patra nadřazuje spodním, ta jsou proti nim v nevýhodě.
Nejdřív zjistíme, jestli jídlo skrz šachtu zvládneme poslat.
Jak se rozdělíme se vyřeší později. Osmičko.
Budete tak laskavá a zkusíte spustit dolů zbylé krabičky s jídlem?
Jasně, že jo. Stejně je nemám kam vyhodit.
Počkejte chvíli.
Hm?
Mohli bychom… mohli bychom jít nahoru s vámi? Ať to pak můžeme společně vymyslet.
-To jako všichni? -Jenom dneska. Chtěl bych u toho
být, abychom propříště věděli.
Má pravdu. Nikdo z nás neviděl, kolik porcí a kolik vody Osmička dostala.
Bylo by fajn, kdybychom se o tom mohli přesvědčit.
No, já chápu, že to chcete zkontrolovat, ale vtrhnout takhle k někomu domů… Není to
jako v běžném bytě, používáme ty pokoje jako toaletu a tak podobně.
Ne, to je v pohodě. Za mnou.
No…
Musí to být děsivá sebranka.
Co?
Lidé, co tu hru vymysleli. Dali nám knihu pravidel,
do které nezahrnuli, jak vyhrát nebo jak pokračovat.
Vynechali stěžejní informace. Všechno je děsivější,
když člověk neví, co má očekávat.
Pomůžu vám.
-To nemusíte. -Nahoru je to daleko.
-Děkuju. -Nemáte za co.
To je od vás milé, Trojko.
-Ano, ah, pravda. Jste tak ohleduplný. -Vůbec ne.
Vy rychle počítáte a víte, co kolik stojí. Kde jste k tomu přišel?
No, pracoval jsem předtím ve večerce. Člověku se ty ceny vryjí do paměti.
Kdybyste chtěli vědět, kolik něco stojí, tak se ptejte.
Ale… ukažte, budu tlačit.
Aha…
-Dobře. -To nemusíte.
Co to je?
Co? Co se děje? Co… cože?
Má tak velký pokoj?
Osmičko, vy máte i vanu?
A vy ne? Tohle jsem si koupila ráno.
Nejen, že měla větší pokoj…
Hele, o kolik to poskočilo?
Zvedlo se to o stovky tisíc. Stovky tisíc… jistě? Já dostávám padesát.
Padesát tisíc?
-Proč? -Já dostávám jen deset. Za minutu.
To znamená, že každý z nás dostává jinou sumu.
-Tak to je teda pěkně nefér. -Hm? Proč?
Ukázalo se, že s hodinovou mzdou Osmičky
se ty naše nedají srovnávat. Každý den si vydělá pět set milionů wonů.
Do prdele.