Відколи з'явився світ,
людство зраджувало все, що цінувало.
Ми лише спостерігали.
Чекали, доки зрозумієте.
Бо світ — не твій, людино.
Не лише твій.
Ось що мовила Шахмаран тисячі років тому:
«Чуєш ти, людино! Не полюби мене!»
Але чоловік не послухав.
Він полюбив Шахмаран і закохав її в себе.
А згодом сам убив свою кохану.
Йому не давала спокою ця палюча провина, це нескінченне каяття.
Ця тьма питань без відповідей.
Чи став би світ без людей кращим?
Чи завжди людство лиш руйнує і зраджує?
Чи є для нас ще хоч крапля надії?
Колись ми припустилися помилки.
Тоді просто забули про це.
Але є серед нас і ті, що не забули.
Таким у цьому світі не місце.
Їм тут не раді.
Те, що вони переживають, прийнято називати «болем світу».
Потяг відбуває!
Займіть свої місця!
Диви на цього.
Давут Демір?
Так.
Я Шахсу.
Сядеш чи стоятимеш?
Краще б сів.
Як давно ти тут живеш?
Маєш рацію. Я теж ненавиджу балачки.
Перейду до справи.
Ти покинув маму ще дитиною.
Ти не повернувся, не подзвонив…
Я пропущу знайомі тобі деталі.
Мама кликала тебе уві сні роками.
«Тату, де ти?»
«Чому ти мене покинув?»
Нічні жахіття, задихання…
Класичний випадок посттравматичного розладу.
Одного разу я сказала їй: «Мамо, минуло 40 років.
Забудь про нього.
Або якщо не можеш, знайди його.
Ходімо до нього. Постукаємо в двері.
Віч-на-віч».
Але вона відповіла, що шукала тебе і не знайшла.
Нещодавно…
Я копирсалася в її речах.
І знайшла твою адресу.
Виходить, вона її знала.
Мабуть, їй не стало духу.
То це вона тебе прислала?
Зустрітися віч-на-віч?
Не зовсім.
Я приїхала подякувати.
Завдяки тобі я виросла у трояндовому саду.
Ти, мабуть, не пам'ятаєш…
Але перед від'їздом ти дав мамі жменю насіння:
«Це троянди, на честь твого імені.
Посади їх.
А як розквітнуть, я повернуся.
І ми виростимо їх разом».
Мама посадила те насіння.
Вона любила ті троянди.
А одне зернятко вона зберегла.
Щоб, коли ти повернешся,
ви посадили його удвох.
Ось.
Можеш тепер посадити їй на могилу.
Мама померла.
Тримаючи його в руці.
Щоб ти знав.
Маране!
До Давута прийшла дівчина.
Цього разу я певна. Це вона.
Маране!
«ШАХМАРАН»
«АК ГОТЕЛЬ»
Передихни.
Я розумію твою мову, але не розумію, про що ти.
Поміж матюків не встигаю розрізнити слова.
Ні, дивись… давай пізніше.
Алло?
Я приїхала, пані професорко. Занесу в номер сумки і миттю до вас.
Добре, дякую.
Шахсу Демір. У мене бронювання.
Стамбул!
-У посвідченні прочитав? -Ні, пані, це досвід.
Щойно гляну на когось — бачу, звідки вони.
Оком отак кину, роздивлюся.
І такий, бац! Елязиґ.
Бам! Анкара.
Це вміння таке. Дар мій.
Мої вітання. У кімнаті ж є ванна, так?
Ой…
Що за «ой»?
Я спеціально просила по телефону про ванну.
Тут така справа.
Була б у нас вільна ванна — без питань.
Але з ванною в нас аж одна кімната.
І гість у ній продовжив перебування.
Перепрошую.
Ми не проти ванної в кожному номері, хай би гості їх приймали хоч 24/7.
Але дорого. Та й лікарі не радять…
-Можна мені ключ? -Ключ…
Копію посвідчення потім зроблю. Ключ…
А коли той гість виселиться?
Ну… сподіваюся, завтра, пані.
Скільки тобі років?
Мені 35, пані.
То ти старший за мене!
Де я подів ключ?
Дякую.
Я втомилася тобі позувати.
Ти закінчила чи ні?
Не видно, дивишся ти на мене, чи ні!
Знімай їх удома.
То що, та дівчина пішла?
Так, але я можу її знайти.
Знайди.
То вона тут.
Ну, хай нам щастить.
То що нам тепер робити? Жертву принести?
Ассаламу алейкум!
Це був виклик, але гляньте, якої краси я для вас назбирав, пане.
Дивіться, яка гарна.
Є за що й похвалити вашого Саліха!
Дивіться. Ця красуня вже цвіте навіть.
Головне мене при Медіне похваліть.
Хочу, щоб вона це почула. Побачила, який її чоловік молодець.
Вона така невдячна!
Ніколи не скаже: «Молодець, чоловіче. Добре зробив».
Пане?
Що це?
Скажіть щось, пане. Що таке?
Онука приїжджала.
Шахсу!
-Пані професорко. -Вітаю.
Дякую.
-Вибачте, я трохи спізнилася. -Нічого.
-Твоя презентація готова? -Так.
Чудово. Ходімо.
Жодна інша асистентка не відгукнулася б так швидко.
Не знаю, як тобі й віддячити.
Пусте. У мене тут була справа, тож це ще один привід приїхати.
Добридень.
-Хай щастить, Шахсу. -Дякую.
НАУКОВО-ЛІТЕРАТУРНИЙ ФАКУЛЬТЕТ
Привіт усім.
Я — Шахсу Демір.
Я тут, щоб врятувати вас.
-Про що це вона? -Що?
Так, я не обмовилася.
«Я — ваша рятівниця».
«Я навіть готова віддати життя за вас».
Що ви подумали про мене, почувши ці слова?
-Це гарні слова. -Ми раді вас бачити.
Вітаємо!
Сьогодні я розповім вам про комплекс рятівника,
який ще називають комплексом месії.
У двох словах,
комплекс месії змушує людей жертвувати своїми бажаннями, почуттями,
а в крайньому випадку й життями заради інших.
Омана, яка змушує людей відчувати непропорційно велику відповідальність,
коли йдеться про допомогу іншим.
Вони не можуть зупинитися,
навіть якщо їхня спроба допомоги шкодить іншим.
Найгірше те, що їхній вплив на інших створює ілюзію сили,
яка може повністю підмінити їм світогляд.
Вони відчувають ілюзію величі.
«Будь ласка, допоможи мені».
«Я не можу».
«Ні».
Цих слів просто нема в їхньому словнику.
Вони не вміють просити допомоги.
Вони самі намагаються допомогти,
хоча це може погано закінчитися.
А коли їм не вдається, це їх обтяжує.
Наче ця невдача — на їхній совісті.
Наче вони все занапастили.
Але річ у тім, що більшість часу від нас нічогісінько не залежить.
Адже так?
Це було неймовірно.
Дітям дуже сподобалося.
Шкода, що ти тут не щодня.
До речі, про це.
Деканат схвалив мій новий проєкт про типи прив'язаності.
-Чудово. -Еге ж.
А ще я отримала дозвіл на асистента.
-Ой, та я… -Я скажу твоєму керівнику в Стамбулі.
Хоч на один семестр, зможеш?
-Я не знаю… -Подивися проєкт.
Твоїй кандидатській це на користь. Ми обоє в плюсі.
Що ще треба? Подумай про це.
Заради мене.
-Я подумаю. -Добре.
-Чуєш? -Що?
Він що, й не поворухнувся?
Жодного разу. Годинами сидить, витріщається.
Серйозно?
Пане?
Якщо ви голодні, я приготувала суп.
Він встає.
-Він мене навіть не чує. -Взагалі не говорить.
Знайдімо ту дівчину і поговорімо з нею.
Як ти знаєш, що це дівчина?
Дівчина, хлопець… Яка різниця?
Гаразд, не сердься.
Куди це він?
-Можна мені ключ? -Вітаю, пані.
Серйозно?
Ага. Вітаю, пані.
-Ясно. Можна ключ? -Як скажете.
Ось.
Чекайте! До вас прийшли.
Що ти тут робиш?
Як ти мене знайшов?
Ти помиляєшся.
Гадаєш, твоя мама так і не зустрілася зі мною віч-на-віч?
Кажеш: «Їй не стало духу»?
Це не так.
Ти справді не хочеш зустрітися з нею?
Тобі не здається, що про це зарано говорити?
На твоєму місці, я б зацікавилася.
Не будь дурником. Я ж за тебе.
Але хтозна.
На тебе всі покладають великі надії.
Тато, Біке, Діба, та всі…
От зустрівся б з нею сам, усім їм назло.
Може, дали б тобі спокій, ні?
Та ну. Кожен вірить у те, що хоче.
Знаєш, мені іноді хочеться, щоб їхня правда була.
Хіба не варто було б у щось вірити?
Я теж вірю в дещо.
-Справді? -Так.
Це вже цікаво. І у що ти віриш?
«Ін віно верітас».
Дай сюди.
Гадаєш, твоя мама так і не зустрілася зі мною віч-на-віч?
Кажеш: «Їй не стало духу»?
Це не так.
У мене дивне відчуття, тату.
Усе моє життя голос у мене в голові кличе мене кудись.
Відчуваю, що мушу кудись іти.
Але не знаю, куди.
Усе моє життя я бачу нічні жахіття, видіння, часто я марю.
Ліки мені вже не допомагають.
Я божеволію.
Мені страшно, тату.
А що, як Шахсу стане такою, як я?
Мамо?
Ти знову ходила уві сні?
Мамо?
-Кімната з ванною звільнилася? -А, це…
Наш гість ще не виїхав.
Хоче лишитися на Хидирлез.
Може, завтра виїде.
Тут є басейн чи хамам?
Є, і чудові, але всі зачинені через Хидирлез.
Вам би теж на Хидирлезі погуляти, раз вас аж сюди занесло.
А нема тут річки, озера чи ще чогось такого, для купання?
Є одне озеро в…
Покажи на карті.
Можете тут збільшити трохи?
Отут. Чудове місце, вам дуже сподобається.
Тільки ви і природа.
Застрибуйте — і вперед.
Вода прохолодна, просто клас.
Можна плавати в будь-якому стилі.
Гей!
Так, я з тобою розмовляю, більше тут нікого.
Що ти тут робиш?
Приходжу сюди щоранку. Це моє місце.
Але зараз тут я.
Я бачу.
Вітер відніс мій одяг. Можеш дістати?
Будь ласка.
Так і будеш витріщатися?
Ти Шахсу?
Так. А ти хто?
Що ти тут робиш?
Перепрошую?
Ти хто?
Я — Маран.
Тільки імені замало, щоб сказати, хто ти.
Точно.
Я — Маран Берузоглу.
Я тут живу.
І я не вірю в збіги.
Це все?
Радий знайомству, Шахсу.
Бувай, Шахсу.
Що ти робиш, тату?
А що?
Нащо ти послав її на озеро?
Ти на неї натрапив?
Я не хочу.
Я нікого нікуди не посилав.
Маране!
Дібо!
Маране?
Маране.
Сідай, поговоримо.
Дібо!
Що відбувається?
Це ти послала Шахсу на озеро?
Ого, вона прийшла на озеро?
Дібо.
Я її нікуди не посилала, клянуся.
Що відбувається?
Дивіться.
Кажу востаннє.
У вас є мрія, це чудово.
Кожен має право вірити в своє.
Я поважаю це.
Але мені в цій мрії не місце.
Робіть собі, що хочете, але без мене.
Забудьте про мене.
Добре?
Забудьте.
Я не хочу тебе кривдити.
Розумієш?
А чого відразу я?
Я нічого не робила.
Ніхто нічого не підлаштовував.
Є одне пояснення, чому ви зустрілися.
Доля.
Вона напівзмія, напівлюдина.
Напівлюбов, напівбрехня.
Ви думаєте, що це просто байка така, пророцтво.
Але ні.
Ці землі — священні.
Любов поверне Шахмаран.
А Шахмаран поверне любов.
-Хочеш поміряти? -Ні, дякую.
Ні — любові чи кольє?
Гарна спроба втюхати, але я не вірю в ці казки.
Дякую, гарного дня.
Гаразд!
Я віддам тобі його безкоштовно.
Ти явно не знаєш сили віри.
Знала б, то спробувала б.
Це пророцтво — самонавіювання.
Ви кажете про силу віри.
Але насправді тут сила самонавіювання.
Ти починаєш поводитися певним чином, бо віриш, що щось має статися.
Зрештою, це стається, але саме через те, що ти так чи інакше поводилася.
От як я, яка купує у вас це кольє.
Згода.
Тримайте. Дякую.
Я скажу вам, як збудеться.
-Скуштуєте лимонаду? -Давайте.
-Пане. -Це ж наче тут.
-Саліху. -Га?
-Думаю, це вона. -Так, я теж її побачив.
Смачного.
Дякую?
Слухайте, міщаночко.
Ми працюємо на пана Давута.
Я Саліх, а це моя старенька…
Ну, цей, жінка моя. Медіне.
Дуже приємно.
Чим можу допомогти?
Пан Давут цілий день витріщається.
Ані разу не поворухнувся.
-Це не наша справа, але… -Так і є, це не ваша справа.
Але це й наша справа. Він нам як батько.
Ми народилися в Гурієті. А це найнебезпечніший район.
Там багато дітей, але дітям там не місце.
Звідти не втекти.
Але як народився там, то що вже.
Бачте, пан Давут витягнув нас звідти.
Він навчив нас усьому, що ми вміємо.
Як правильно поводитися, як обробляти землю…
І найголовніше…
Він навчив вас любити, так? Я права?
Чудово. Прекрасна історія.
Можете дітям розповідати.
Але мені байдуже.
Я хочу її побити.
Не нервуйся.
Заспокойся. Не подобається мені ця дівка.
Допоможіть!
Рятуйте!
Доброго ранку.
Чаю?
Чому я тут?
Поясни.
Що сталося? Як я сюди потрапила?
Я не знаю.
Я прокинувся, а ти була тут.
-Я подумав… -Що?
Думав, я просто собі лягла спати тут?
Чого б я…
Гей!
Гей! Я з тобою розмовляю! Ти глухий?
Що сталося вночі?
Нащо ти мене сюди привів?
Ми були на ярмарку. Я почула якийсь голос.
Тоді розгорівся вогонь, я опинилася всередині.
Прийшов ти.
Ти привів мене сюди. Нащо ти мене сюди привів?
Відповідай.
Ти врятував мене.
Витяг мене з того вогню.
Чи ні?
Хочеш сісти? Дати води?
Ні.
Що відбувається?
Слухай.
Мені нема коли гратися.
Просте запитання.
Ти витяг мене з вогню вночі?
Ну, я був на ярмарку.
Бачив тебе здалеку.
Але це все. Ми навіть не розмовляли.
Потім я пішов.
Та я б це зробив.
Ну, якби тебе охопило полум'я,
я б тебе витяг.
Як і будь-кого.
Не знаю, чи правду ти кажеш.
Але дізнаюся.
Я це так не залишу.
Маєш вільну кімнату?
Добре.
Такого я не чекав.
Вогонь — не просто знак, це перше знамення.
Хвилинку.
То це правда? Шахсу — та дівчина, на яку ми так довго чекали?
Я так і знала. Відчула це, щойно її побачила.
Не кажіть Шахсу правду.
Не наближайтесь до неї.
Дайте їй спокій.
Шо це дасть? Вона однаково дізнається.
Це початок, Маране.
Вогонь — перше знамення.
Буде ще.
Прийми, що ти — обраний ще до народження.
А як не прийму?
Мусиш.
Мусиш прийняти свою долю, свою сім'ю, своє походження.
То це вибір з примусу?
Зовсім ні.
Я зневажу своє походження, якщо зроблю по-своєму.
А якщо прийму?
Що буде з Шахсу?
Любов буде. Що в цьому поганого?
З мого боку буде зрада. Я навішу на неї відповідальність, незнану їй.
Змарную їй життя.
Хіба це любов?
А ти б сам чого хотів?
А це тут до чого?
Чесне слово!
Так, мені теж цікаво.
Що б ти обрав, якби мав вибір?
Не бути обраним.
Переклад субтитрів: Тарас Малкович