‎De când e lumea,
‎omenirea a trădat tot ce a iubit.
‎Noi doar ne-am uitat.
‎Am așteptat să înțelegeți.
‎Căci lumea nu e a ta, omule.
‎Nu e doar a ta.
‎Iată ce spuse regina șerpilor ‎cu un veac în urmă:
‎„Omule! Să nu mă iubești niciodată!”
‎Dar el nu-i dădu ascultare.
‎Se îndrăgosti de Șahmaran ‎și o făcu să îl iubească.
‎Iar apoi, el își ucise iubirea.
‎Nu rămase decât vina sa chinuitoare, ‎remușcările fără sfârșit.
‎Și întrebările fără răspuns.
‎E lumea un loc mai bun fără oameni?
‎Oamenii nu știu ‎decât să distrugă și să trădeze?
‎Sau există totuși o speranță pentru noi?
‎Cândva, am făcut o greșeală.
‎Apoi, am dat-o uitării.
‎Dar unii încă mai simțim asta.
‎Și de aceea locul lor nu e aici.
‎Ei sunt excluși.
‎Ei îndură ceea ce se numește ‎„durerea lumii”.
‎Pleacă trenul!
‎Urcați în vagoane!
‎Uite unchiașu'!
‎Davut Demir?
‎Da.
‎Sunt Șahsu.
‎De ce nu iei loc?
‎Cred că ar trebui.
‎De când locuiești aici?
‎Așa e. Nici mie nu-mi plac taclalele. ‎Trec direct la subiect.
‎Ai părăsit-o pe mama pe când era mică.
‎Nu te-ai mai întors, nu ai mai sunat…
‎O să sar peste ce știi deja.
‎Mama te-a strigat în somn ani de-a rândul.
‎„Tăticule, unde ești?
‎De ce m-ai părăsit?”
‎Avea coșmaruri, se sufoca…
‎Caz clasic de tulburare ‎de stres posttraumatic.
‎I-am spus ‎că au trecut 40 de ani de-atunci,
‎să te dea uitării.
‎Iar dacă nu poate, atunci să te căutăm.
‎„Hai să mergem la el, să-i batem la ușă!
‎Să-l înfruntăm!”
‎Dar mi-a spus ‎că te-a căutat, dar în zadar.
‎Nu de mult…
‎m-am uitat prin lucrurile ei.
‎Și am găsit adresa ta.
‎Iată că o știa!
‎Pesemne că nu a avut curajul.
‎Deci ai venit aici din partea ei? ‎Să mă înfrunți?
‎Dimpotrivă.
‎Am venit să îți mulțumesc.
‎Grație ție, am crescut ‎într-o grădină de trandafiri.
‎Probabil că nu îți amintești.
‎La plecare, i-ai dat mamei ‎un pumn de semințe.
‎Ai zis: „Sunt trandafiri, ca numele tău.
‎Plantează-i!
‎Mă voi întoarce înainte să înflorească. ‎Îi vom crește împreună.”
‎Mama a plantat semințele.
‎A îndrăgit mult acele flori.
‎A păstrat o singură sămânță.
‎În caz că te întorceai…
‎să o puteți planta împreună.
‎Iat-o!
‎O poți planta pe mormântul ei.
‎Mama mea s-a stins.
‎Iar în mâna ei, avea asta.
‎Am vrut să știi.
‎Maran!
‎A venit o fată la Davut.
‎De data asta sunt sigură. Ea e.
‎Maran!
‎HOTELUL AK
‎Mai respirați!
‎Vă înțeleg, dar nu înțeleg ce spuneți.
‎Aud înjurături, dar nimic altceva.
‎Uitați… Haideți s-o lăsăm pe mai târziu!
‎Alo?
‎Am sosit, dnă profesoară. ‎Mă cazez și vin îndată.
‎Bine, mulțumesc.
‎Șahsu Demir. Am o rezervare.
‎Istanbul!
‎- Ai văzut în buletin? ‎- Experiența, surioară.
‎Cum mă uit la cineva, ‎știu de unde vine.
‎Ajunge o privire. Mă uit.
‎Apoi, pac! Elazığ.
‎Pac! Ankara.
‎E un dar. Sunt talentat.
‎Felicitări! Camera are baie, da?
‎Cum adică?
‎Am cerut una în mod expres la telefon.
‎Să îți explic!
‎Dacă aveam baie, ți-aș fi dat-o.
‎Dar avem o singură cameră cu baie.
‎Iar clientul și-a extins șederea.
‎Îmi pare rău.
‎Aș fi vrut ca toate camerele să aibă baie, ‎ca oaspeții să facă baie.
‎Dar e costisitor, contraindicat…
‎- Îmi dai cheia? ‎- Cheia…
‎Verific buletinul mai târziu. Cheia…
‎Când pleacă oaspetele acela?
‎Să sperăm că mâine, surioară.
‎Câți ani ai?
‎- Am 35 de ani. ‎- Deci, mai în vârstă decât mine.
‎Unde am pus cheia?
‎Mersi.
‎Mulțumesc.
‎M-am săturat să-ți pozez.
‎N-ai terminat?
‎Nici nu știu dacă te uiți la mine.
‎Nu-i mai pune în casă!
‎Deci, a plecat fata?
‎Da, dar o pot găsi.
‎Fă-o atunci!
‎E aici.
‎Tot înainte, ce mai?
‎Acum ce facem? Sacrificăm un animal?
‎As-salamu alaykum!
‎A fost greu, dar uite ‎ce minunăție ți-am adus, stăpâne!
‎E foarte frumos.
‎Sigur o să-mi spui: „Bravo, Salih!”
‎Uită-te la el! Micuț cum e, și are flori.
‎Dar să mă lauzi când e Medine aici!
‎Vreau să audă. ‎Să vadă succesul soțului ei.
‎E foarte ingrată!
‎O dată nu spune: „Bravo, bărbate!”
‎Stăpâne?
‎Ce-i aia?
‎Spune! Ce s-a întâmplat?
‎Nepoată-mea a fost aici.
‎Șahsu!
‎- Doamnă! ‎- Bun-venit!
‎Mulțumesc.
‎- Scuze că am întârziat. ‎- Nu-i nimic.
‎- E gata prezentarea? ‎- Da.
‎Haide! Să mergem!
‎Nicio altă asistentă ‎n-ar fi venit pe nepusă masă.
‎Îți mulțumesc mult.
‎Sigur. Eram cu treburi pe aici, ‎mi-ați dat un pretext să vin.
‎Bună ziua!
‎- Mult noroc, Șahsu! ‎- Mersi.
‎FACULTATEA DE ȘTIINȚE ȘI LITERATURĂ
‎Bună ziua!
‎Sunt Șahsu Demir.
‎Am venit să vă salvez.
‎- Despre ce vorbește? ‎- Ce?
‎Ați auzit bine.
‎„Sunt salvatoarea voastră.
‎Ba mi-aș da și viața pentru voi.”
‎Ce părere ați avea ‎dacă v-aș spune cuvintele astea?
‎- Foarte frumoase. ‎- Ne bucurăm să te vedem.
‎Bun-venit!
‎Astăzi vom vorbi ‎despre complexul salvatorului,
‎numit și complexul Mesia.
‎Pe scurt,
‎în complexul Mesia, oamenii își sacrifică ‎năzuințele, sentimentele
‎și, în cazuri extreme, ‎viețile pentru alții.
‎Complexul face ca oamenii ‎să simtă o răspundere exagerată
‎pentru ajutorarea altora.
‎Oamenii nu se pot stăpâni,
‎chiar dacă, încercând să ajute, fac rău.
‎Cel mai grav este că proiectează ‎asupra celorlalți o senzație de putere
‎care le schimbă complet ‎percepția despre lume.
‎Oamenii au iluzii de grandoare.
‎„Vă rog, ajutați-mă!”
‎„Nu pot.”
‎„Nu.”
‎Sunt cuvinte ‎pe care ei nu le-ar spune niciodată.
‎Ei nu știu să ceară ajutor.
‎Încearcă să ajute.
‎Chiar dacă s-ar putea sfârși prost.
‎Și se simt groaznic când dau greș.
‎De parcă ar fi numai vina lor.
‎De parcă ar fi distrus totul.
‎Dar, de cele mai multe ori, ‎nimic nu e sub controlul nostru.
‎Nu-i așa?
‎A fost perfect.
‎Puștii te-au adorat. ‎De-ai fi aici în fiecare zi!
‎Voiam să discutăm asta.
‎Decanatul mi-a aprobat proiectul ‎privind stilurile de atașament.
‎- Minunat! ‎- Da.
‎Dar mi-a aprobat și un post de asistent.
‎Doamnă profesoară!
‎Te rog! Vorbesc eu la Istanbul.
‎Doar un semestru, bine?
‎- Nu știu… ‎- Uită-te peste proiect!
‎Se potrivește cu doctoratul tău. ‎Câștigăm amândouă.
‎Ce mai e? Gândește-te!
‎Fă-o pentru mine!
‎- O să mă gândesc. ‎- Bine.
‎- Auzi? ‎- Ce e?
‎Chiar nu s-a mișcat de acolo?
‎Nu s-a clintit. ‎Privește în gol de ore în șir.
‎Serios?
‎Stăpâne!
‎Am făcut ciorbă, dacă ți-e foame.
‎Se ridică.
‎- Nici nu mă aude. ‎- Nu spune nimic.
‎Hai să găsim fata, să vorbim cu ea!
‎De unde știi că e fată?
‎Fată, băiat… ce importanță are?
‎Hai, nu te enerva!
‎Unde se duce?
‎- Îmi dai cheia? ‎- Bună, surioară!
‎Pe bune?
‎Da, bună!
‎- Mă rog! Îmi dai cheia? ‎- Bine.
‎Poftim!
‎Așteaptă! Te caută cineva.
‎Ce cauți aici?
‎Cum m-ai găsit?
‎Te înșeli.
‎Crezi că mama ta nu m-a găsit.
‎„N-a avut curajul”, ziceai.
‎Te înșeli.
‎Chiar refuzi să te întâlnești cu ea?
‎Nu e prea devreme ‎să vorbim despre asta?
‎În locul tău, aș fi curioasă.
‎Nu fi prostuț! Sunt de partea ta, evident.
‎Dar nu știu ce să zic.
‎Mulți ne-am pus speranțe în tine.
‎Tata, Bike, Diba, toată lumea…
‎De ce nu te întâlnești cu ea, ‎să le arăți că greșesc
‎și să-i convingi s-o lase mai moale?
‎Nu mă deranjează. ‎N-au decât să creadă ce vor.
‎Știi, uneori îmi doresc ‎ca ei să fi avut dreptate.
‎N-ar fi frumos să crezi în ceva?
‎Și eu am convingeri.
‎- Da? ‎- Da.
‎Ia spune! În ce crezi tu?
‎In vino veritas.
‎Dă-l încoace!
‎Crezi că mama ta nu m-a găsit.
‎„N-a avut curajul,” așa ai spus.
‎Te înșeli.
‎Am o senzație ciudată, tată.
‎O voce interioară ‎care mă cheamă de când mă știu.
‎De parcă ar trebui să mă duc undeva.
‎Dar nu știu unde.
‎Toată viața am avut coșmaruri, ‎viziuni și episoade de delir.
‎Medicamentele nu mai ajută.
‎Mi-am pierdut mințile.
‎Mi-e teamă, tată.
‎Dacă Șahsu va fi ca mine?
‎Mamă?
‎Iarăși mergi în somn?
‎Mamă?
‎- Acum e liberă camera cu baie? ‎- Așa…
‎Oaspetele nu a plecat.
‎Petrece Hıdırellez aici diseară. ‎Sper că pleacă mâine.
‎Nu e o piscină sau un hamam?
‎Ba da, și încă bune, ‎dar au închis de Hıdırellez.
‎Ar trebui să mergi și tu, ‎dacă tot ai bătut atâta drum.
‎Nu e un râu, un lac, ‎unde aș putea face o baie?
‎E un lac în…
‎Arată-mi!
‎Poți mări aici?
‎Aici e. Un loc fantastic, o să-ți placă.
‎Poți înota de una singură.
‎Sari în apă.
‎Apa e rece și bună.
‎Poți înota în orice stil vrei.
‎Alo!
‎Da, cu tine vorbesc, ‎că nu mai e nimeni altcineva.
‎Ce faci aici?
‎Vin aici diminețile. E locul meu.
‎Dar azi eu sunt aici.
‎Asta văd.
‎Mi-a luat vântul hainele. Mi le aduci?
‎Te rog!
‎Te mai zgâiești mult?
‎Tu ești Șahsu?
‎Da. Tu?
‎Ce cauți aici?
‎Poftim?
‎Tu cine ești?
‎Eu sunt Maran.
‎Nu ajunge să-ți spui numele ‎când te prezinți.
‎Așa este.
‎Sunt Maran Behruzoğlu.
‎Aici locuiesc.
‎Și nu cred în coincidențe.
‎Asta e tot?
‎Mi-a făcut plăcere, Șahsu.
‎Rămas-bun, Șahsu!
‎Ce faci, tată?
‎Poftim?
‎De ce ai trimis-o la lac?
‎Te-ai întâlnit cu ea?
‎Nu vreau asta.
‎N-am trimis pe nimeni nicăieri.
‎Maran!
‎Diba!
‎Maran?
‎Maran.
‎Hai să discutăm, fiule!
‎Diba!
‎Ce se întâmplă?
‎- Tu ai trimis-o pe Șahsu la lac? ‎- A venit la lac?
‎Diba!
‎N-am trimis-o acolo, mă jur.
‎Ce se petrece?
‎Uitați ce e!
‎V-o spun pentru ultima oară.
‎Aveți un vis, treaba voastră.
‎Puteți să credeți ce vreți.
‎Respect asta.
‎Dar locul meu nu e în acel vis.
‎Nu știu ce faceți, dar sunteți doar voi.
‎Nu mă amestecați!
‎Bine?
‎Nu mă amestecați!
‎Nu vreau să vă chinui.
‎Înțelegeți?
‎De ce te tot uiți la mine?
‎N-am făcut nimic.
‎Nimeni n-a făcut nimic, Maran. Există ‎o singură explicație că v-ați întâlnit.
‎Soarta.
‎E pe jumătate șarpe, pe jumătate om.
‎Jumătate iubire, jumătate minciună.
‎Voi credeți ‎că e doar un basm, o profeție.
‎Dar nu e așa!
‎Astea sunt meleaguri sacre.
‎Iubirea o va aduce înapoi pe Șahmaran. ‎Ea va aduce înapoi iubirea.
‎- Vrei să îl încerci? ‎- Nu, mulțumesc.
‎Refuzi iubirea sau lănțișorul?
‎E o strategie bună de vânzări, ‎dar nu cred în basme de-astea.
‎Mersi și spor!
‎Bine!
‎Vreau să ți-l dau gratis.
‎E clar că nu cunoști ‎puterea credinței.
‎Altfel, l-ai încerca măcar.
‎Asta e o profeție autoîmplinită.
‎Spuneai de puterea credinței.
‎De fapt, e o profeție autoîmplinită.
‎Te porți într-un anume fel ‎fiindcă crezi că se va întâmpla ceva.
‎Iar acel ceva chiar se întâmplă, ‎însă doar datorită comportamentului tău.
‎De pildă, ca eu să cumpăr acest lănțișor.
‎Bine.
‎Poftim! Mersi.
‎O să-ți spun dacă se adeverește.
‎- Limonadă? ‎- Bine, da.
‎- Stăpâne! ‎- Abia am ajuns.
‎- Salih! ‎- Da?
‎- Cred că e ea. ‎- Da, și eu am văzut-o.
‎Sper că te simți bine.
‎Mulțumesc?
‎Uite e e, orășeanco! ‎Noi lucrăm pentru nea Davut.
‎Mă numesc Salih, ea e băbuța mea…
‎Soția mea, Medine.
‎Încântată!
‎Cu ce vă pot ajuta?
‎Nea Davut a privit în gol toată ziua.
‎Nici nu s-a clintit.
‎- Nu e treaba noastră… ‎- Asta așa e.
‎Dar totuși, este treaba noastră. ‎Ne e ca un tată.
‎Ne-am născut în Hürriyet. ‎Cel mai periculos cartier de aici.
‎Sunt mulți copii acolo, ‎dar nu e un loc de ei.
‎Nu e scăpare de acolo.
‎Dar ce poți face, dacă te naști acolo?
‎Nea Davut ne-a scos de acolo.
‎Ne-a învățat tot ce știm.
‎Cum să ne purtăm frumos, ‎cum să lucrăm pământul…
‎- Și, cel mai important… ‎- V-a învățat cum să iubiți, nu? Asta?
‎Minunat! O poveste frumoasă.
‎Puteți să le-o spuneți copiilor.
‎Dar mie nu-mi pasă.
‎Îmi vine s-o bat.
‎Calmează-te!
‎Liniștește-te!
‎Nu-mi place fata asta.
‎Ajutor!
‎Bună dimineața!
‎Ceai?
‎De ce sunt aici?
‎Spune-mi!
‎Ce s-a întâmplat? Cum am ajuns aici?
‎Nu știu.
‎Erai aici când m-am trezit.
‎- Am crezut… ‎- Ce?
‎Că am dormit aici așa, fără motiv?
‎De ce să mă fi…
‎Cu tine vorbesc! Ești surd?
‎Ce s-a întâmplat aseară?
‎De ce m-ai adus aici?
‎Eram la bâlci. Am auzit o voce.
‎Apoi a izbucnit incendiul ‎și am rămas blocată. Ai venit tu.
‎M-ai adus aici. De ce m-ai adus aici?
‎Răspunde-mi!
‎M-ai salvat.
‎M-ai scos din flăcări.
‎Nu-i așa?
‎- Vrei să iei loc? Apă? ‎- Nu.
‎Ce se întâmplă?
‎Uite ce e!
‎Nu-mi arde de joacă acum.
‎Îți pun o întrebare simplă.
‎M-ai salvat din flăcări azi-noapte?
‎Da, am fost la bâlci.
‎Te-am văzut de departe.
‎Dar atâta tot. Nu am vorbit deloc.
‎Apoi, am plecat.
‎Dar te-aș salva.
‎Dacă ai fi înconjurată de flăcări,
‎te-aș salva.
‎Aș face-o pentru oricine.
‎Nu știu dacă spui adevărul.
‎Dar voi afla.
‎Nu mă dau bătută.
‎Ai o cameră liberă?
‎Bine.
‎Nu m-am așteptat la asta.
‎Focul nu e un semn oarecare, ‎e o primă prevestire.
‎Stai un pic!
‎Deci, e adevărat? ‎Șahsu e cea pe care o așteptam.
‎Am știut eu. Am simțit de cum am văzut-o.
‎Nu-i spuneți adevărul lui Șahsu!
‎Stați departe de ea!
‎Lăsați-o în pace!
‎Schimbă ceva asta? Oricum va afla.
‎Acum a început, Maran.
‎Focul a fost primul semn. ‎Vor fi și altele.
‎Acceptă că ai fost ales ‎dinainte să te naști!
‎Și dacă nu?
‎N-ai de ales.
‎Trebuie să-ți accepți ‎adevărul, familia, străbunii.
‎Deci sunt silit să aleg?
‎Defel.
‎Dacă nu fac ce spui, ‎îmi resping străbunii.
‎Și dacă fac?
‎Ce se întâmplă cu Șahsu?
‎Iubirea. Ce e așa de rău în asta?
‎Aș înșela-o.
‎I-aș da o răspundere fără ca ea să știe.
‎I-aș irosi viața.
‎Asta e iubire?
‎Tu ce ți-ai dori?
‎Ce legătură are asta?
‎Te rog!
‎Da, și eu sunt curios.
‎Tu ce ai alege, dacă ai putea?
‎Aș alege să nu fiu ales.
‎Subtitrarea: Nicu Teodorescu