Helt siden verden ble til,
har menneskene sviktet alt de elsker.
Alt vi har gjort, er å se på.
Ventet på at du skal forstå.
For verden er ikke din, menneske.
Den tilhører ikke kun deg.
Dette er hva Slangenes Şah sa for tusener av år siden:
"Du, menneske! Elsk meg ei!"
Men mennesket lyttet ikke.
Han falt for Şahmaran og fikk henne til å falle for ham.
Og så drepte han sin elskede.
Alt som er igjen er hans bitende skyld, hans endeløse anger.
Og ubesvarte spørsmål.
Hadde verden vært bedre uten menneskene?
Ødelegger og forråder mennesket alltid?
Eller fins det fortsatt håp for oss?
Noe må vi ha gjort feil.
Så glemte vi det bare.
Men noen av oss kan fortsatt føle det.
Derfor hører de ikke hjemme her i verden.
De står på utsiden av livet.
Det de går gjennom kalles "verdenskvaler".
Togavgang!
Alle om bord!
Se på ham!
Davut Demir?
Det er meg.
Jeg Şahsu.
Vil du ikke sette deg?
Sett deg, du.
Hvor lenge har du bodd her?
Du har rett. Jeg hater også småprat. La meg gå rett på sak.
Du forlot moren min da hun var barn.
Du kom aldri tilbake, ringte aldri…
Jeg kan hoppe over det, dette vet du alt.
Moren min ropte på deg i søvne i årevis.
"Far, hvor er du?"
"Hvorfor dro du fra meg?"
Mareritt, pustevansker…
Et typisk tilfelle av posttraumatisk stress.
Så jeg sa: "Mor, det har gått 40 år.
Glem det der.
Klarer du ikke det, så la oss finne ham. La oss dra dit, banke på døren hans.
Konfrontere ham."
Hun sa at hun hadde lett etter deg, uten å lyktes.
Nå nylig…
gikk jeg gjennom sakene hennes.
Der var adressen din.
Det viser seg at hun visste.
Hun fant vel aldri motet.
Så du kom på hennes vegne?
For å konfrontere meg?
Tvert imot.
Jeg vil takke deg.
Takket være deg vokste jeg opp i en stor rosehage.
Du husker det nok ikke.
Men du ga moren min en håndfull frø før du dro.
"Dette er roser, som navnet ditt.
Plant dem.
Jeg er tilbake før de blomstrer. Så kan vi stelle dem sammen."
Moren min plantet frøene.
Så godt hun tok vare på dem.
Hun beholdt kun ett frø.
Så hvis du kom tilbake…
…kunne dere plante det sammen.
Vær så god.
Plant det på graven hennes.
Moren min er død.
Og i hånden holdt hun dette.
Det skal du vite.
Maran!
En jente besøkte Davut.
Denne gangen er jeg sikker, det er henne.
Maran!
AK HOTELL
Rolig.
Jeg forstår, men jeg forstår ikke hva du sier.
Jeg hører banningen, men ingenting annet.
Nei, hør her… Vi tar dette senere.
Hallo?
Jeg kom nå, professor. Jeg sjekker inn og så kommer jeg.
Greit, takk.
-Şahsu Demir. Jeg har booket rom. -Istanbul.
-Så du det på id-en? -Nei, erfaring, frue.
Når jeg ser noen, vet jeg straks hvor de er fra.
Jeg ser på dem, studerer dem litt. Og så, bam! Elaziğ.
Bam! Ankara.
-Jeg er begavet. Det er en ferdighet. -Gratulerer. Rommet har bad?
-Å… -Hva skal det bety?
-Jeg ringte og ba spesielt om det. -Det har seg slik…
Hadde vi hatt et med bad, skulle du fått det.
Men vi har kun ett rom med bad.
Gjesten på det rommet utsatte hjemreisen.
Beklager.
Vi skulle gjerne hatt bad på alle rom, så gjestene fikk vasket seg.
Men det er dyrt. Og leger anbef…
-Kan jeg få nøkkelen min? -Nøkkelen…
Jeg kan ta id-en senere. Nøkkel…
-Når skal den gjesten reise? -Vel, forhåpentligvis i morgen, frue.
Hvor gammel er du?
Jeg er 35, frue.
Du er eldre enn meg!
Hvor la jeg nøkkelen?
Takk.
Jeg er lei av å posere for deg.
Er du ikke ferdig?
Jeg vet ikke om du ser på meg!
Ikke gå med dem inne!
Så, jenta har dratt?
Ja, men jeg kan finne henne.
Så gjør det, da.
Jenta er her. Lykke til, alle sammen.
Hva skal vi gjøre nå? Burde vi ofre et lam?
Assalamu alaikum!
Det var ikke lett, men se på denne skjønnheten her, sjef.
Se, så fin!
Du kommer til å si: "Godt jobbet, Salih!"
Se på denne. Den har til og med blomster.
Men ros meg mens Medine er her.
Jeg vil at hun skal høre det og se hvor flink mannen er.
Utakknemlige kvinne!
Hun sier aldri: "Godt jobbet, ektemann. Godt jobbet."
Sjef?
Hva er det?
Si noe, sjef. Hva er det?
Barnebarnet mitt kom.
Şahsu!
-Professor. -Velkommen.
Takk.
-Beklager, jeg er litt sen. -Ingen fare.
-Er presentasjonen klar? -Ja.
Flott. Kom.
Ingen annen assistent ville kommet på så kort varsel.
Jeg får ikke takket deg nok.
Ikke noe problem, jeg hadde uansett et ærend her.
Hallo.
-Lykke til, Şahsu. -Takk.
FAKULTET FOR VITENSKAP OG LITTERATUR
Hei, alle sammen! Mitt navn er Şahsu Demir.
Jeg er her for å redde dere.
-Hva snakker hun om? -Hæ?
Ja, dere hørte rett.
"Jeg er deres frelser.
Jeg er villig til å gi mitt liv for deres."
Hva ville dere tenkt om meg om jeg sa det?
-Veldig fine ting. -Takk for at du kom.
Velkommen!
I dag skal jeg snakke om frelserkomplekset,
også kalt messiaskomplekset.
Kort fortalt,
får messiaskomplekset folk til å ofre sine ønsker, følelser,
og, i ekstreme tilfeller, livet sitt for andre.
Vrangforestillingen får folk til å føle et uforholdsmessig stort ansvar
når det kommer til å hjelpe andre.
Selv om deres forsøk på å hjelpe, vil skade andre, kan de ikke la være.
Det verste er at deres påvirkning på andre gir dem en følelse av makt
som totalt kan forandre deres verdenssyn.
Det skaper en illusjon av storhet.
"Hjelp meg, vær så snill."
"Det går ikke."
"Nei."
De sier aldri disse ordene.
De klarer ikke å be om hjelp.
Selv om det skulle ende dårlig,
prøver de å hjelpe.
Skulle de mislykkes, føler de seg forferdelig.
Som om alt er deres ansvar.
Som om det er de som har ødelagt alt.
Selv om i de fleste tilfeller har vi ikke kontroll over noe.
Stemmer ikke det?
Det var perfekt. Studentene elsket deg. Gid du kunne vært her hver dag.
Jeg ville snakke om det.
Dekanen har godkjent mitt nye prosjekt om tilknytningsstiler.
-Så bra! -Ja.
De godkjente noe mer og, en assistent.
-Hm? -Professor…
Vær så snill? Jeg gir Istanbul beskjed. Bare for ett semester?
-Jeg vet ikke helt… -Ok, ta en titt på prosjektet.
Det vil gagne doktorgraden din. Det gagner oss begge.
Hva mer vil du ha? Bare tenk på det.
For min skyld.
-Greit, jeg skal tenke på det. -Ok.
-Du? -Hva?
Har han virkelig ikke rørt på seg?
Ikke én eneste gang. Han sitter bare og stirrer.
Virkelig?
Sjef.
Hvis du er sulten, har jeg laget suppe.
Han reiser seg.
-Han hører meg ikke. -Han sier ikke et ord.
La oss finne jenta og snakke med henne.
-Hvordan vet du at det er en jente? -Jente, gutt. Samme det.
Ok, ikke bli sur.
Hvor er han på vei?
-Kan jeg få nøkkelen min? -Velkommen, frue.
Seriøst?
Ja, velkommen.
-Greit, samme det. Nøkkelen min? -Greit.
Vær så god.
Vent! Du har besøk.
Hva gjør du her?
Hvordan fant du meg?
Du tar feil.
Du tror moren din aldri konfronterte meg.
"Hun fant vel aldri motet."
Du tok feil.
Skal du virkelig ikke møte henne?
Syns du ikke det er for tidlig å snakke om det?
Var jeg deg, ville jeg vært nysgjerrig.
Ikke vær latterlig. Jeg er så klart på din side.
Men jeg vet ikke.
Så mange av oss har så høye håp for deg. Far, Bike, Diba, alle…
Hvorfor ikke møte henne for å motbevise dem,
og, ikke vet jeg, få dem til å droppe det?
Samme det. La folk tro det de vil.
Iblant skulle jeg faktisk ønske at de har rett.
Hadde det ikke vært fint å ha noe å tro på?
Jeg har tro.
-Har du? -Ja.
Få høre, hva er det du tror på?
In vino veritas.
Gi meg det der.
Du tror moren din aldri konfronterte meg.
"Hun fant vel aldri motet."
Du tok feil.
Jeg har en følelse, far.
En stemme i hodet mitt som har kalt på meg hele livet.
Som om det er et sted jeg må dra.
Men jeg vet ikke hvor.
Livet har gått med til mareritt, drømmer og sinnsforvirringer.
Medisinene hjelper ikke lenger.
Jeg er fortapt i mitt eget hode.
Jeg er redd, far.
Hva om Şahsu blir som meg?
Mor?
Gikk du i søvne igjen?
Mor?
-Er rommet med bad ledig nå? -Å, det…
Gjesten dro ikke. Han ville bli til Hıdırellez i kveld.
I morgen, håper jeg.
Fins det et basseng eller hammam eller noe?
Jo, men alt er stengt grunnet Hıdırellez.
Du burde dra på det, du og, nå som du først er her.
Fins det ikke en elv eller innsjø hvor jeg kan ta meg et bad?
Det er en innsjø i…
Vis meg her hvor det er.
Kan du zoome inn her?
Her. Et fantastisk sted, du vil elske det.
Du kan svømme helt alene.
Bare hopp uti.
Vannet er kjølig og godt.
Du kan svømme akkurat som du vil.
Hei!
Ja, jeg snakker til deg, det er da ingen andre her.
Hva gjør du her?
Jeg er her daglig, det er mitt sted.
Men i dag er jeg her.
Jeg ser det.
Klærne mine blåste bort. Kan du hente dem?
Vær så snill.
Skal du sitte der og stirre?
Er du Şahsu?
Ja. Hvem er du?
Hva gjør du her?
Unnskyld?
Hvem er du?
Maran.
Å si navnet ditt er ikke nok for å introdusere deg.
Det stemmer.
Jeg heter Maran Behruzoğlu. Jeg bor her.
Jeg tror ikke på tilfeldigheter.
Var det alt?
Hyggelig å møte deg, Şahsu.
Farvel, Şahsu.
-Hva er det du driver med, far? -Hva?
Hvorfor sende henne ned dit?
Har dere møttes?
Jeg vil ikke.
Jeg har ikke sendt noen noe sted.
Maran!
Diba!
Maran?
Maran.
-La oss sette oss og ta en prat. -Diba!
Hva er det som foregår?
-Sendte du Şahsu ned til vannet? -Å, kom hun ned til vannet?
Diba…
Jeg sverger, det var ikke meg.
Hva er det som foregår?
Hør her.
Jeg sier dette til dere for siste gang.
Dere har en drøm, greit.
Dere får tro hva dere vil. Det respekterer jeg.
Men jeg hører ikke hjemme der.
Dere er alene om dette.
Ikke regn med meg.
Greit?
Ikke regn med meg.
Jeg vil ikke såre dere.
Forstått?
Hvorfor ser du på meg? Jeg har ikke gjort noe.
Ingen har gjort noe, Maran.
Det er én forklaring på møtet deres.
Skjebnen.
Hun er halvt slange, halvt menneske.
Halvt kjærlighet, halvt løgn.
Dere tror det bare er en fortelling, en profeti.
Men nei!
Dette er hellige land.
Kjærligheten vil bringe Şahmaran tilbake. Og Şahmaran kjærligheten.
-Vil du prøve den? -Nei takk.
Til kjærlighet eller til kjedet?
Bra salgstaktikk, men jeg tror ikke på slike historier.
Takk, ha en fin dag.
Greit!
Jeg gir det til deg gratis.
Du kjenner åpenbart ikke troens makt. Hadde du gjort det, ville du prøvd.
Det der er en selvoppfyllende profeti.
Å?
Du nevnte troens makt.
Det er faktisk en selvoppfyllende profeti.
Man begynner å oppføre seg på en viss måte fordi man tror noe vil skje.
Og så skjer det faktisk grunnet den atferden.
Akkurat som at jeg kjøper kjedet.
Greit.
Vær så god. Takk.
Jeg gir deg beskjed hvis det skjer.
-Vil du ha litt limonade? -Ja, greit.
-Sjef. -Vi kom jo nettopp.
-Salih. -Ja?
-Det er nok henne. -Ja, jeg så henne og.
Håper det smaker.
Takk?
Hør her, storbyjente. Vi jobber for herr Davut.
Jeg heter Salih, dette er kjerringa…
Altså, min kone, Medine.
Hyggelig å møte dere. Hvordan kan jeg være til hjelp?
Herr Davut sitter hele dagen og stirrer.
Han er som frosset fast.
-Det er ikke vår sak… -Korrekt, det er ikke deres sak.
Men egentlig er det jo det, ikke sant? Han er som en far for oss.
Vi ble født i Hürriyet. Det farligste nabolaget her.
Mange barn der, men ikke et sted for barn.
-Det fins ingen vei bort derfra. -Så hva når du er født der?
Nettopp, herr Davut fikk oss ut derfra.
Han lærte oss alt vi kan.
Hvordan man beter seg, arbeid, jordbruk…
Og viktigst av alt…
Han lærte dere å elske, er det slik?
Flott. Fin historie. En dere kan fortelle barna deres.
Men det bryr ikke meg.
-Jeg skal gi henne juling! -Ta det litt med ro.
Rolig. Jenta gir meg en dårlig følelse.
Hjelp!
God morgen.
Te?
Hva gjør jeg her?
Fortell.
Hva skjedde? Hvordan havnet jeg her?
Jeg vet ikke. Du var her da jeg våknet.
-Jeg trodde… -Hva?
At jeg bare plutselig ville overnatte?
Hvorfor skulle jeg…
Hei!
Hei! Jeg snakker til deg! Er du døv?
Hva hendte i går kveld? Hvorfor tok du meg med hit?
Vi var på markedsplassen. Jeg hørte en stemme.
Så begynte det å brenne, og jeg ble fanget.
Du kom.
Du tok meg med hit. Hvorfor tok du meg med hit?
Svar meg.
Du reddet meg. Du reddet meg fra flammene.
Gjorde du ikke det?
-Vil du sette deg? Få litt vann? -Nei.
Hva er det som foregår?
Hør her.
Jeg orker ikke tull. Jeg stiller et enkelt spørsmål.
Reddet du meg fra brannen i går?
Ja, jeg var på markedsplassen.
Jeg så deg på avstand.
Det var alt. Vi snakket aldri engang.
Så dro jeg.
Men jeg ville gjort det.
Hvis du var fanget i en brann.
Jeg ville ha reddet deg.
Samme hvem det var, altså.
Jeg vet ikke om du snakker sant.
Men det skal jeg finne ut.
Jeg kommer ikke til å gi meg.
Har du et ekstra rom?
Fint.
Dette var mer enn forventet. Brann er ikke bare et tegn, det er det første forvarsel.
Vent nå litt.
Så det er sant? Şahsu er jenta vi har ventet på.
Jeg visste det! Jeg følte det på meg.
Ikke fortell Şahsu sannheten.
Hold dere unna henne. La henne være i fred.
Hva har det å si? Hun vil finne det ut til slutt.
Det har begynt, Maran.
Brannen var første forvarsel. Mer vil komme.
Aksepter at du var utvalgt fra fødsel av.
Hvis ikke?
Det må du.
Du må akseptere sannheten, familien din, dine forfedre.
Jeg må ta et valg?
Absolutt ikke.
Gjør jeg ikke som du vil, forkaster jeg forfedrene.
Og hvis jeg gjør det?
Hva skjer med Şahsu?
Kjærlighet. Hva er så fælt med det?
Jeg vil narre henne. Gi henne et ansvar som hun ikke vet noe om.
Kaste bort livet hennes.
Kjærlighet?
Og hva er det du vil?
Hva har det med saken å gjøre?
Gi deg!
Ja, det vil jeg også vite. Om du hadde et valg, hva ville det blitt?
Å ikke være utvalgt.
Tekst: Elin Wikstrøm