Od početka svijeta
ljudski rod izdaje sve što voli.
Dosad smo samo promatrali.
Čekali smo da shvatite.
Jer svijet nije tvoj, čovječe.
Nije samo tvoj.
Evo što Šahmaran davno reče.
„Čovječe! Nikad me nemoj voljeti!”
Ali čovjek nije poslušao.
Zaljubio se u Šahmaran i natjerao je da ga zavoli.
Onda je ubio svoju ljubav.
Ostaje samo njegova strašna krivnja, njegovo beskrajno kajanje.
I pitanja bez odgovora.
Je li svijetu bolje bez ljudi?
Zar ljudski rod samo uništava i izdaje?
Ili za nas još ima nade?
U jednome času smo pogriješili.
Onda smo to zaboravili.
No neki od nas još to osjećaju.
Zato ne pripadaju ovomu svijetu.
Autsajderi su.
To što proživljavaju zove se svjetska bol.
Vlak polazi!
Ukrcajte se!
Gle njega.
Davut Demir?
Ja sam.
Ja sam Šahsu.
Zašto ne sjedneš?
Trebao bi.
Koliko dugo ovdje živiš?
Imaš pravo, i ja mrzim čavrljanje. Prijeći ću na stvar.
Mamu si ostavio kad je bila dijete.
Nisi se vraćao, nisi zvao.
Preskočit ću ono što već znaš.
Mama te godinama u snu dozivala.
„Tata, gdje si?
Zašto si me ostavio?”
Noćne more, teško disanje.
Tipičan poslijetraumatski stresni poremećaj.
Rekla sam joj: „Mama, prošlo je 40 godina.
Zaboravi.
Ili, ako ne možeš, idemo ga naći.
Idemo k njemu, pokucajmo mu na vrata.
Suočimo se s njim.”
Ali rekla mi je da te tražila, no nije te mogla naći.
Nedavno sam
pretraživala njezine stvari.
I našla tvoju adresu.
Ipak ju je znala.
Valjda nikad nije smogla hrabrosti.
Dakle, došla si u njezino ime?
Suočiti se sa mnom?
Baš suprotno.
Došla sam ti zahvaliti.
Zbog tebe sam odrasla u velikom vrtu punom ruža.
Vjerojatno se ne sjećaš.
Ali prije no što si otišao, mami si dao šaku sjemena.
Rekao si: „To su ruže, kao tvoje ime.
Uzgoji ih.
Vratit ću se prije no što procvatu.
Zajedno ćemo ih uzgajati.”
Mama je posijala sjeme.
Obožavala je te ruže.
Zadržala je jedno sjeme.
Za slučaj da se ikad vratiš.
Da ga možete zajedno posaditi.
Evo.
Sada ga možeš posaditi na njezin grob.
Mama je umrla.
I to je držala u ruci.
Željela sam da znaš.
Marane!
Marane! Neka djevojka je bila kod Davuta.
Ovaj put sam sigurna. To je ona.
Marane!
ŠAHMARAN
HOTEL AK
Diši.
Razumijem, ali ne shvaćam što želiš reći.
Čujem samo psovke, ništa drugo.
Ne, slušaj. Poslije ćemo.
Molim?
Stigla sam, profesorice. Idem odnijeti stvari i onda stižem.
Dobro, hvala.
Šahsu Demir. Imam rezervaciju.
Istanbul.
-Pročitao si? -Ne, samo imam iskustva.
Čim nekoga vidim, znam odakle je.
Samo pogledam, promotrim.
I bum! Elazığ.
Bum, Ankara.
Jednostavno imam dar.
Čestitam. Soba ima kadu, je li?
Oh.
Što to znači?
Tražila sam kadu kad sam zvala.
Ovako.
Da imamo kadu, rado bih ti je dao.
Ali imamo samo jednu sobu s kadom.
A gost ostaje dulje.
Žao mi je.
Voljeli bismo u svakoj sobi imati kadu da se gosti mogu kupati.
No to je skupo. Doktori savjetuju…
-Mogu dobiti ključ? -Ključ.
Poslije ću te zapisati. Ključ.
Kada taj gost odlazi?
Nadam se da odlazi sutra.
Koliko imaš godina?
Trideset i pet.
Stariji si od mene!
Gdje li je ključ?
Hvala.
Dojadilo mi je pozirati ti.
Nisi završila?
Ne vidim gledaš li me, kvragu!
Ne nosi naočale u kući.
Dakle, djevojka je otišla?
Jest, ali mogu je naći.
Nađi je.
Ovdje je.
Puno sreće.
Što ćemo sad? Prinijeti žrtvu?
Selam alejkum!
Nije bilo lako, ali gledaj što sam ti sve našao, gazda!
Gledaj kako je lijepo.
Sigurno ćeš reći: „Bravo, Salihe!”
Gledaj. Ova mala ljepotica ima i cvijeće.
Ali pohvali me kad Medine čuje.
Želim da vidi kako joj je muž uspješan.
Nezahvalnica.
Nikad me ni za što ne hvali.
Gazda?
Što je to?
Reci nešto. Što je bilo?
Unuče me posjetilo.
Šahsu!
-Profesorice. -Dobro došla.
Hvala.
-Malo kasnim, oprostite. -Ništa.
-Je li prezentacija spremna? -Jest.
Odlično, dođi.
Nijedan drugi asistent ne bi tako brzo došao.
Veoma sam zahvalna.
Nema problema. Ionako sam nešto ovdje trebala obaviti.
Pozdrav.
-Sretno, Šahsu. -Hvala.
FAKULTET ZNANOSTI I KNJIŽEVNOSTI
Pozdrav svima!
Ja sam Šahsu Demir.
Došla sam vas spasiti.
-O čemu ona? -Molim?
Da, čuli ste.
„Ja sam vaša spasiteljica.
Čak bih život dala za vas.”
Što biste mislili o meni da to kažem?
-Svašta lijepoga. -Drago nam je što vas vidimo.
Dobro došli!
Danas ću govoriti o kompleksu spasitelja.
Zove se još i mesijanski kompleks.
Ukratko,
zbog toga ljudi žrtvuju svoje želje i osjećaje,
u ekstremnim slučajevima i život, za druge.
Zbog te diluzije ljudi osjećaju neproporcionalno veliku odgovornost
za pomaganje drugima.
Ne mogu to prestati činiti.
Makar svojim nastojanjima drugima štetili.
Što je najgore, to u njima može stvoriti osjećaj moći,
koji im može potpuno promijeniti pogled na svijet.
Mogu patiti od deluzije veličine.
„Molim te, pomozi mi.”
„Ne mogu.”
„Ne.”
Nikad ne izgovaraju te riječi.
Ne znaju tražiti pomoć.
Pokušavaju pomoći,
makar to završilo loše.
I grozno im je kad podbace.
Kao da su za sve oni bili odgovorni.
Kao da su oni sve upropastili.
Ali malo što možemo kontrolirati.
Zar ne?
Bilo je savršeno. Oduševila si ih.
Da si bar svaki dan ovdje.
Želim razgovarati o tome.
Odobrili su moj novi projekt o stilovima vezivanja.
-Odlično. -Da.
Ali odobrili su mi i asistenta.
Profesorice.
Molim te! Ja ću javiti u Istanbul.
Samo jedan semestar, može?
-Ne znam. -Samo pogledaj projekt.
Sjajan je za tvoj doktorat. I obje imamo koristi.
Što drugo? Razmisli.
Učini mi to.
-Razmislit ću. -Dobro.
-Hej. -Što?
Zbilja se nije pomaknuo?
Nijedanput. Satima samo zuri u prazno.
Zbilja?
Gazda.
Ima juhe ako si gladan.
Ustao je.
-Uopće me ne čuje. -Ništa ne govori.
Nađimo djevojku i razgovarajmo s njom.
Kako znaš da je žensko?
Djevojka, mladić, nije važno.
Dobro, ne ljuti se.
Kamo ide?
-Mogu dobiti ključ? -Dobro došla!
Zbilja?
Da, dobro došla.
-Dobro. Mogu dobiti ključ? -Evo.
Izvoli.
Čekaj! Netko te treba.
Što ti radiš ovdje?
Kako si me našao?
Griješiš.
Misliš da se mama nije suočila sa mnom.
Kažeš da nije smogla hrabrosti.
To nije istina.
Zbilja je ne želiš upoznati?
Nije li prerano za razgovor o tome?
Ja bih na tvome mjestu bila znatiželjna.
Ne budi smiješan. Očito sam na tvojoj strani.
Ali ne znam.
Mnogi od nas puno nade polažu u tebe.
Tata, Bike, Diba, svi.
Zašto je ne upoznaš i dokažeš da griješe?
I, ne znam, da prestanu s tim?
Neka slobodno misle što god žele.
Neki put želim da imaju pravo.
Ne bi li bilo lijepo u nešto vjerovati?
I ja u nešto vjerujem.
-Da? -Da.
Reci onda, u što vjeruješ?
In vino veritas.
Daj mi to.
Misliš da se mama nikad nije suočila sa mnom.
Kažeš da nije smogla hrabrosti.
To nije istina.
U meni je jedan osjećaj, tata.
U sebi čujem glas koji me cijeli život doziva.
Kao da nekamo trebam otići.
Ali ne znam kamo.
Cijeli život imam noćne more, vizije i epizode delirija.
Lijekovi više ne pomažu.
Izgubljena sam u svojem umu.
Bojim se, tata.
Što ako Šahsu bude kao ja?
Mama?
Opet si mjesečarila?
Mama?
-Je li sada dostupna soba s kadom? -Aha, to.
Gost nije otišao.
Želi ostati na Hıdırellezu.
Nadam se da će sutra otići.
Je li blizu bazen ili hamam ili nešto?
Ima divnih, ali sve je zatvoreno zbog Hıdırelleza.
Idi i ti na Hıdırellez kad si već došla.
Ima li neka rijeka, jezero, bilo kakvo kupalište?
Ima jezero.
Pokaži mi gdje je.
Povećaj to.
Tu je. Divno je, svidjet će ti se.
Možeš sama plivati.
Samo uskočiš.
Voda je hladna i divna.
Možeš plivati kako god želiš.
Hej.
Da, tebi govorim. Nema nikog drugog.
Što radiš ovdje?
Ovamo dolazim svako jutro.
Ali danas sam ja ovdje.
Vidim.
Vjetar mi je otpuhao odjeću, bi li je donio?
Molim te.
Nećeš prestati gledati?
Jesi li ti Šahsu?
Da. Tko si ti?
Što radiš ovdje?
Molim?
Tko si ti?
Maran.
Nije dovoljno samo reći ime.
Istina.
Ja sam Maran Behruzoğlu.
Živim ovdje.
I ne vjerujem u slučajnosti.
To je sve?
Drago mi je, Šahsu.
Zbogom, Šahsu.
Što radiš, tata?
Što?
Zašto si je poslao na jezero?
Sreo si je?
Ne želim to.
Nisam nikoga nikamo poslao.
Marane!
Diba!
Marane?
Marane.
-Sjednimo i razgovarajmo, sine. -Diba!
Što se događa?
Ti si Šahsu poslala na jezero?
Otišla je na jezero?
Diba.
Nisam je ja poslala, kunem se.
Što se događa?
Slušajte.
Svima vam posljednji put kažem.
O nečem sanjate, u redu.
Slobodno vjerujte što želite.
Poštujem to.
Ali meni u tome snu nije mjesto.
Sami radite to što već radite.
Mene zaboravite.
Dobro?
Zaboravite mene.
Ne želim vas povrijediti.
Jasno?
Zašto mene gledaš?
Ništa nisam učinila.
Nitko ništa nije učinio.
Za vaš susret postoji samo jedno objašnjenje.
Sudbina.
Pola žena, pola zmija.
Pola ljubav, pola laž.
Mislite da je to samo priča, proročanstvo.
Ali nije.
Ovo je sveta zemlja.
Ljubav će oživiti Šahmaran.
I Šahmaran će oživiti ljubav.
-Želiš probati? -Ne, hvala.
Ljubav ili ogrlicu?
Dobra prodajna strategija, ali ne vjerujem u te priče.
Hvala, ugodan dan.
Dobro!
Besplatno ti je dajem.
Očito ne znaš kakvu vjerovanje ima moć.
Da znaš, bar bi pokušala.
To je proročanstvo koje se samo ispunjava.
Što?
Spominjete moć vjerovanja.
To se proročanstvo mora ispuniti.
Počnete se nekako ponašati jer vjerujete da će se nešto dogoditi.
I onda se to na kraju dogodi zbog vašeg ponašanja.
Kao što ću ja sada kupiti ogrlicu.
Dobro.
Izvolite. Hvala.
Reći ću vam je li se to ispunilo.
-Jeste li za limunadu? -Može, hvala.
-Gazda. -Tek smo došli.
-Salih. -Da?
-Mislim da je to ona. -I ja sam je vidio.
Nadam se da je fino.
Hvala?
Čuj, gradska curo.
Radimo za g. Davuta.
Ja sam Salih, ovo je moja baba…
Moja žena Medine.
Drago mi je.
Trebate nešto?
G. Davut cijeli je dan zurio pred sebe.
Nije se pomaknuo.
-Ne tiče nas se… -Tako je, ne tiče vas se.
Ali tiče nas se. On nam je poput oca.
Rodili smo se u Hürriyetu, najopasnijoj četvrti ovdje.
Djece ima mnogo, ali to nije mjesto za djecu.
-Odande ne možeš pobjeći. -Ali što možeš ako si se ondje rodio?
G. Davut nas je odande izvukao.
Naučio nas je sve što znamo.
Lijepo se ponašati, obrađivati zemlju.
I, najvažnije…
Naučio vas je voljeti. To?
Divno, krasna priča.
Ispričajte je djeci.
Ali mene nije briga.
Želim je namlatiti.
Smiri se malo.
Smiri se. Ne sviđa mi se ta cura.
Pomozite mi!
Dobro jutro.
Čaj?
Zašto sam ovdje?
Reci mi.
Što je bilo? Kako sam dospjela ovamo?
Ne znam.
Ujutro sam te našao ovdje.
-Mislio sam… -Što?
Da sam tek tako došla spavati ovdje?
Zašto bih…
Hej!
Hej! Tebi govorim! Gluh si?
Što je sinoć bilo?
Zašto sam ovdje?
Bili smo na ulici, čula sam glas.
Onda se vatra proširila i zarobila me.
Ti si došao.
I doveo me ovamo. Zašto?
Odgovori mi.
Spasio si me.
Izvukao si me iz vatre.
Zar ne?
Želiš sjesti? Popiti vode?
Ne.
Što se događa?
Slušaj.
Nisam sada za igrice.
Pitam jednostavno pitanje.
Jesi li me sinoć spasio iz vatre?
Bio sam i ja ondje.
Vidio sam te u daljini.
Ali to je sve. Nismo ni razgovarali.
Otišao sam.
Ali spasio bih te.
Da si zarobljena u vatri.
Spasio bih te.
Svakoga bih spasio.
Ne znam govoriš li istinu.
Ali doznat ću.
Neću to zaboraviti.
Imaš li gostinsku sobu?
Fino.
Nisam to očekivao.
Vatra nije običan znak, to je prvi predznak.
Čekaj malo.
Dakle, istina je? Šahsu je djevojka koju čekamo.
Znala sam. Osjetila sam to čim sam je vidjela.
Nećete Šahsu reći istinu.
Pustite je na miru.
Ne dirajte je.
Zašto ne? Ionako će jednom doznati.
Sada je sve počelo.
Vatra je prvi predznak.
Bit će ih još.
Moraš prihvatiti da si prije rođenja izabran.
Ako ne?
Moraš.
Moraš prihvatiti svoju istinu, svoju obitelj, svoje nasljeđe.
Moram to izabrati?
Uopće ne.
Ako te ne poslušam, odbacit ću svoje nasljeđe.
Ako poslušam?
Što će se dogoditi Šahsu?
Ljubav. Što je tu tako grozno?
Neću biti iskren.
Predat ću joj odgovornost koje nije svjesna.
Tratit će život.
Je li to ljubav?
Što bi ti želio?
Kakve to ima veze?
Molim te.
Da, i mene zanima.
Što bi ti izabrao da možeš birati?
To da ne budem izabran.
Prijevod titlova: Vida Živković