Už od počátku věků
zrazuje lidstvo vše, co miluje.
A my jen přihlížíme.
Čekáme, až prozřeš.
Protože svět nepatří tobě, člověče.
Není jen tvůj.
Toto pravila před tisíci lety vládkyně hadů.
„Člověče! Opovaž se mne kdy milovat!“
Jenže člověk neposlechl.
Zamiloval se do Šahmaran a přiměl ji zamilovat se do něj.
A pak svou lásku zabil.
Zůstala jen sžíravá vina, nekonečné výčitky svědomí.
A nezodpovězené otázky.
Byl by svět bez lidí lepší?
To lidstvo vždy ničí a zrazuje?
Nebo ještě máme naději?
V jednu chvíli jsme pochybili.
A pak jsme na to zapomněli.
Jenže někteří z nás to stále cítí.
Proto nepatří do tohoto světa.
Nezapadají do něj.
Pociťují něco, čemu se říká muka světa.
Vlak odjíždí!
Ukončete nástup!
Koukni na něj.
Davut Demir?
To jsem já.
Jsem Šahsu.
Neposadíš se?
Asi bys měl.
Jak dlouho už tu žiješ?
No jo. Taky nesnáším konverzování.
Tak přejdu k věci.
Opustil jsi mou matku, když byla malá.
Už ses nevrátil, nezavolal jsi.
Nebudu ti opakovat, co sám víš.
Máma tě roky volala ze spaní.
„Tati, kde jsi?
Proč jsi mě opustil?“
Noční můry, dýchavičnost…
Klasická posttraumatická stresová porucha.
Říkám jí: „Mami, je to už 40 let.
Zapomeň na to.
A jestli to nejde, vyhledej ho.
Půjdeme za ním. Zaklepeme u něj na dveře.
Konfrontujeme ho.“
Odpověděla, že už tě hledala, ale nenašla.
Nedávno
jsem probírala její věci.
A našla jsem tvoji adresu.
Věděla, kde bydlíš.
Asi jen neměla dost odvahy.
Takže poslala tebe?
Abys mě konfrontovala?
Naopak.
Přišla jsem ti poděkovat.
Díky tobě jsem vyrostla v zahradě plné růží.
Nejspíš si na to nepamatuješ.
Ale než jsi odešel, dal jsi mámě hrst růžových semen.
Řekl jsi: „Jsi pojmenovaná po růžích.
Zasaď je.
Vrátím se, než rozkvetou.
Budeme je pěstovat společně.“
Máma ta semínka zasadila.
Ty květiny zbožňovala.
Jedno semínko si ponechala.
Kdyby ses někdy vrátil…
chtěla ho zasadit s tebou.
Tady.
Můžeš ho zasadit na jejím hrobě.
Máma umřela.
A v ruce držela tohle.
Jen abys věděl.
Marane!
Za Davutem přijela nějaká dívka.
Tentokrát jsem si jistá. Je to ona.
Marane!
ŠAHMARAN
HOTEL AK
Dýchej.
Rozumím ti, ale nechápu, co tím chceš říct.
Slyším nadávky, ale nic víc.
Ne, hele… Vyřešíme to později.
Haló?
Už jsem tady, paní profesorko. Dám si věci do pokoje a dorazím.
Dobře, díky.
Šahsu Demirová. Mám rezervaci.
Istanbul!
- Viděl jste to na občance? - To je praxe.
Na někoho se podívám a hned poznám, odkud je.
Stačí mi jediný pohled.
A pak bác! Elazig.
Bác! Ankara.
- Mám prostě dar. Talent. - Tak to gratuluju. Je na pokoji vana?
- Ach… - Jak to myslíte?
Po telefonu jsem si ji výslovně vyžádala.
No takhle.
Kdybychom měli vanu, dáme vám ji.
Jenže vanu máme jen v jednom pokoji.
A host, co tam bydlí, prodloužil pobyt. Omlouvám se.
Rádi bychom měli vanu v každém pokoji, aby se hosté mohli koupat.
Jenže je to drahé. A doktoři…
- Můžu dostat klíč? - Klíč…
Občanku vyřídím potom. Klíč…
Kdy se ten host vystěhuje?
Snad zítra, madam.
Kolik vám je?
- Třicet pět, madam. - Tak to jste starší než já!
Kam jsem ten klíč dal?
Děkuju.
Díky.
To pózování mě unavuje.
Už to bude?
Nepoznám, jestli se na mě díváš.
Vevnitř si je sundej!
Ta dívka tedy odjela?
Ano, ale můžu ji najít.
Tak prosím.
Je tady.
Ať při nás stojí štěstí.
Co uděláme teď? Provedeme obětní rituál?
Zdravím!
Bylo to těžké, ale podívejte, co jsem pro vás natrhal.
Podívejte na tu krásu.
Určitě řeknete: „Dobrá práce, Salihu.“
Podívejte. Tahle kráska má dokonce kvítky. Ale pochvalte mě, až u toho bude Medine.
Chci, aby to slyšela. Aby viděla manželův úspěch.
Je to nevděčnice!
Nikdy neřekne: „To se ti povedlo, manžílku. Dobrá práce.“
Pane?
Co to je?
Mluvte, pane. Co se stalo?
Byla tu vnučka.
Šahsu!
- Dobrý den. - Vítej.
Díky.
- Omlouvám se, že jdu pozdě. - V pořádku.
- Máš prezentaci? - Ano.
Výborně. Tak pojď.
Žádný jiný asistent by nepřišel tak narychlo, Šahsu.
Moc ti děkuju.
Za málo. Měla jsem tu nějaké vyřizování, tak se to hodilo.
Zdravím.
- Hodně štěstí, Šahsu. - Díky.
FAKULTA VĚDY A LITERATURY
Všechny vás zdravím. Jsem Šahsu Demirová.
Přišla jsem vás zachránit.
- Co to mele? - Cože?
Ano, slyšeli jste.
„Jsem vaše spasitelka.
Položila bych za vás i život.“
Co byste si o mně mysleli, kdybych to řekla?
- Že jste milá. - Rádi vás tu vidíme.
Vítejte!
Dnes budu hovořit o spasitelském komplexu,
který je známý také jako mesiášský komplex.
Ve zkratce
lidé s mesiášským komplexem obětují pro ostatní své touhy, své pocity,
a v extrémních případech dokonce i vlastní život.
Lidé s touto představou cítí neúměrně velkou povinnost
pomáhat ostatním.
Nedokážou své pokusy pomáhat zastavit,
a to ani když tím ostatním ubližují.
Nejhorší ovšem je, že svým působením na ostatní získávají dojem, že mají moc,
což může zcela změnit jejich pohled na svět.
Cítí se být význační.
„Prosím pomozte mi.“
„Nezvládnu to.“
„Ne.“
Taková slova od nich neuslyšíte.
Neumí si říct o pomoc.
Pokouší se pomáhat,
i když to může skončit špatně.
A když selžou, cítí se hrozně.
Jako by to všechno byla jejich zodpovědnost.
Jako by všechno zničili.
Ale ve skutečnosti jsou věci většinou mimo naši kontrolu.
Nemám pravdu?
Bylo to skvělé.
Zamilovali si tě. Kéž bys tu byla každý den.
O tom si chci promluvit.
Děkan schválil můj nový projekt o druzích citové vazby.
- Super. - Ano.
A taky mi schválil asistenta.
- Hm? - Profesorko…
Prosím! Řeknu to profesorům v Istanbulu. Na jeden semestr, co?
- Já nevím. - Tak si projdi ten projekt.
Hodí se k tvému doktorátu. Obě tím získáme.
Co jiného? Promysli si to.
Udělej to pro mě.
- Promyslím si to. - Dobře.
- Hele. - Co?
Vážně se ani nepohnul?
Ani jednou. Už hodiny takhle zírá.
Vážně?
Pane!
Uvařila jsem polívku, jestli máte hlad.
Vstává.
- Ani mě neslyšel. - Vůbec nemluví.
Tak najdeme tu holku a promluvíme s ní.
Jak víš, kdo to je?
No prostě ji najdeme.
Dobře, tak se nerozčiluj.
Kam jde?
- Dáte mi klíč? - Vítejte, madam.
To jako vážně?
Jo, vítejte.
- No nic. Dáte mi klíč? - Jistě.
Prosím.
Moment! Někdo za vámi přišel.
Co tu děláš?
Jak jsi mě našel?
Mýlíš se.
Myslíš, že mě tvá máma nikdy nekonfrontovala.
Prý že neměla odvahu.
To není pravda.
Vážně se s ní nechceš sejít?
Není trochu předčasné o tom mluvit?
Já bych byla zvědavá, být tebou.
Neblázni. Jasně že jsem na tvojí straně.
Ale nevím. Vkládají do tebe velké naděje.
Táta, Bike, Diba, všichni…
Proč se s ní nepotkáš, abys jim to vyvrátil
a aby to prostě nechali být?
To je v pohodě. Ať si každý věří, čemu chce.
Víš, někdy si přeju, aby měli pravdu.
Nebylo by hezký něčemu věřit?
Já taky věřím.
- Vážně? - Jo.
Tak povídej. Čemu věříš?
In vino veritas.
Dej to sem.
Myslíš, že mě tvá máma nikdy nekonfrontovala.
Prý že neměla odvahu.
To není pravda.
Mám uvnitř takový pocit, tati.
Takový hlas v hlavě, který mě volá celý život.
Jako bych se měla někam vydat.
Jenže nevím kam.
Celý život mám noční můry, vidiny a delirické stavy.
Léky už nezabírají.
Jsem ztracená ve vlastní mysli.
Mám strach, tati.
Co když Šahsu skončí jako já?
Mami?
Byla jsi zase náměsíčná?
Mami?
- Už máte ten pokoj s vanou volný? - Jo, tohle…
Neodešel, madam. Chce zůstat na dnešní slavnost.
Snad zítra.
Je tu někde bazén nebo lázně nebo tak?
Ano a skvělé, ale jsou zavřené kvůli slavnosti.
Měla byste taky přijít, když už jste tu.
A není tu řeka nebo jezero nebo něco, kde se smočit?
Je tady jezero v…
Ukažte mi, kde to je.
Můžete to přiblížit?
Tady to je. Skvělé místo. Bude se vám líbit.
Můžete si zaplavat úplně sama.
Skočíte rovnou dovnitř.
Voda je chladná a příjemná.
Můžete plavat, jakkoli chcete.
Hej!
Jo, mluvím s tebou. Nikdo jiný tu není.
Co tu děláš?
Jsem tu každé ráno. Je to mé místo.
Ale dneska jsem tu já.
To vidím.
Vítr mi odfoukl šaty. Můžeš mi je přinést?
Prosím.
Jak dlouho budeš zírat?
Ty jsi Šahsu?
Jo. A kdo jsi ty?
Co tady děláš?
Prosím?
Kdo jsi?
Maran.
Jen jméno jako představení nestačí.
To je fakt.
Jsem Maran Behruzoğlu. Žiju tady.
A nevěřím na náhody.
To je všechno?
Rád tě poznávám, Šahsu.
Měj se, Šahsu.
Co děláš, tati?
Cože?
Proč jsi ji poslal k jezeru?
Potkal jsi ji?
Nechci to.
Já nikoho nikam neposlal.
Marane!
Dibo!
Marane?
Marane.
Promluvíme si, synu.
Dibo!
Co se děje?
Poslala jsi Šahsu k jezeru?
Ona přišla k jezeru?
Dibo…
Já ji tam neposlala, přísahám.
O co tu jde?
Podívejte.
Řeknu vám to ještě jednou, naposledy.
Máte nějaký sen. Dobře.
Můžete si věřit, čemu chcete. Respektuju to.
Ale já do toho snu nepatřím.
V tom, co děláte, jste sami.
Na mě zapomeňte.
Jasný?
Zapomeňte na mě.
Nechci vám ublížit.
Rozumíte?
Proč koukáš na mě?
Já nic neudělala.
Nikdo nic neudělal, Marane.
Vaše setkání má jediné vysvětlení.
Osud.
Je napůl had a napůl člověk.
Napůl láska a napůl lež.
Řekli byste, že je to jen báchorka, proroctví.
Ale není!
Toto je posvátné území.
Láska přivede Šahmaran zpět.
A Šahmaran přivede zpět lásku.
- Chtěla byste to zkusit? - Ne, díky.
Odmítáte lásku, nebo náhrdelník?
Máte pěknou obchodní strategii, ale já takovým povídačkám nevěřím.
Díky. Mějte se.
Dobře!
Dám vám ho zadarmo.
Očividně neznáte sílu víry. Jinak byste to aspoň zkusila.
To je sebenaplňující proroctví.
Zmínila jste sílu víry.
Ve skutečnosti jde o sebenaplňující proroctví.
Člověk se začne chovat určitým způsobem, protože věří, že se něco stane.
A ono se to nakonec vážně stane, právě kvůli tomu, jak se choval.
Jako když si teď koupím ten náhrdelník.
Tak jo.
Tady. Děkuju.
Dám vědět, když se to splní.
- Dáte si limonádu? - Jo, jasně.
- Pane? - Zrovna jsme přišli.
- Salihu. - No?
- To bude ona. - Taky ji vidím.
Dej si chutnat.
Díky?
Hele, měšťačko. Pracujeme pro pana Davuta.
Jsem Salih a tohle je moje stará…
Teda moje manželka. Medine.
Těší mě.
Jak vám můžu pomoct?
Pan Davut celý den jen civěl do blba.
Ani se nepohnul.
- Nic nám do toho není… - To máte pravdu.
Ale něco nám do toho je. Je jako náš otec.
Narodili jsme se v Hürriyetu. V nejnebezpečnější čtvrti.
Je plná děcek, ale pro děti rozhodně není.
Není odtamtud úniku.
Ale někdo se tam holt narodí.
A pan Davut nás odtamtud dostal.
Naučil nás všechno, co umíme.
Jak se chovat, jak pracovat, jak obdělávat půdu…
A hlavně…
Naučil vás milovat, co? Je to tak?
Nádhera. Krásná historka.
Můžete ji vyprávět dětem.
Ale mně je to fuk.
Namlátila bych jí.
Uklidni se na chvilku.
Uklidni se.
Ta holka se mi nelíbí.
Pomoc!
Pomozte mi!
Dobré ráno.
Čaj?
Proč jsem tady?
Mluv.
Co se stalo? Jak jsem se sem dostala?
Já nevím.
Vstal jsem a byla jsi tu.
- Myslel jsem… - Co?
Že tu spím jen tak pro nic za nic?
Proč bych…
Hej!
Hej! Mluvím s tebou! Jsi hluchý?
Co se včera stalo?
Proč jsi mě vzal sem?
Byli jsme na slavnosti. Slyšela jsem hlas.
Pak začalo hořet a já byla v pasti.
Přišel jsi ty.
A vzal jsi mě sem. Proč jsi mě vzal sem?
Odpověz.
Zachránils mě.
Vytáhl jsi mě z plamenů.
Že jo?
- Chceš si sednout? A napít se? - Ne.
Co se děje?
Hele.
Nemůžu teď hrát hry.
Ptám se tě na jednoduchou otázku.
Zachránil jsi mě včera z plamenů?
Ano, byl jsem na slavnosti.
Viděl jsem tě z dálky.
To je všechno. Ani jsme spolu nemluvili.
Pak jsem šel.
Ale udělal bych to.
Kdybys byla uvězněná v plamenech,
zachránil bych tě.
Jako každého.
Nevím, jestli mluvíš pravdu.
Ale zjistím to.
Nenechám to být.
Máš volný pokoj?
Dobře.
To jsem nečekal.
Ten oheň není jen tak. Je to první znamení.
Počkej chvilku.
Takže je to pravdu? Šahsu je ta, na kterou jsme čekali?
Já to věděla. Cítila jsem to, hned jak jsem ji viděla.
Neříkejte Šahsu pravdu.
Držte se od ní dál.
Nechte ji být.
A co se změní? Stejně na to časem přijde.
Už to začalo, Marane.
Oheň byl prvním znamením. A přijdou další.
Musíš přijmout, že jsi vyvolený.
A když ne?
Musíš.
Musíš přijmout svou pravdu, svou rodinu a své dědictví.
Takže si musím zvolit?
Vůbec ne.
Odmítnu svoje dědictví, když neudělám, co chceš.
A když to udělám?
Co se stane se Šahsu?
Co je špatného na lásce?
Bude to podvod. Přenesu na ni odpovědnost, o které nic neví.
Promarní tím život.
To je láska?
Co by sis přál?
Jak to s čím souvisí?
Prosím tě!
Ano, i mě to zajímá.
Co by sis zvolil, kdybys mohl?
Nebýt vyvoleným.
Překlad titulků: Kristýna Wanková