ТІНЬ І КІСТКА
ЗА ТВОРАМИ ЛІ БАРДУГО
Упізнаю цей вираз.
Ти плануєш його вбити.
Женя вважає, що він уже помирає.
Так, його отруює погань.
Ціна створення тих монстрів.
Я б хотіла прискорити його кінець, але ж він ваш син.
Не хочу приховувати своїх намірів.
Бачу, тобі вже подобається твоя сила.
Не буду заперечувати.
Я хочу Вогнептаха.
Силу всіх трьох.
Знищення Каньйону не вб'є Кіріґана,
та я не дістануся його, якщо не знищу його нічогоїв.
Микола замовив пошук меча, який може розрізати тінь.
Меч Неш'єн'єр.
Так? Добре.
Якби я створила таку армію, як його, лише зі світла, то…
Для створення цього треба використати погань.
Дурість. Присягнися, що не зробиш цього.
-Присягаюся. -Насправді, дівча.
Погань створює матерію там, де не було нічого.
Це магія, а не мала наука.
Ти не усвідомлюватимеш ціну, доки не стане надто пізно.
Мені потрібна зброя.
Якщо не погань, тоді розріз, але я вже намагалася, і…
Ти хочеш убити його у зв'язаному просторі.
Лише цього разу я вдарю сильніше.
Він не довіриться, якщо я прийду, та якщо прийде він…
Він уб'є тебе першим, а з тобою помре шанс урятувати Равку.
Розрізу немає чого вчитися. Усе відомо, треба лише захотіти.
Але практика тут потрібна.
Коли знайдемо Вогнептаха.
Крім того, схоже, ти й без нього непогано все руйнуєш.
Прибув король Микола!
Домініку Вєртове, багато часу минуло.
Моє серце знову радіє.
Хвилювався, що не повернеш 100 монет, які заборгував.
Ми помстимося за смерть твого брата й короля.
Короля, який платив твоїм батькам, щоб ти відбував мої покарання?
Я про короля, який запхав мене до кімнати з малим злиднем,
який виявився найкращим другом на все життя.
Маємо зачіпку щодо бази Кіріґана.
Двоє ґриш втекли звідти й зараз із нами.
Я їм сказав, що ти привіз ґриш. Я їх запевнив, що…
Я зроблю так само.
Ми об'єднаємося як рівні і кинемо виклик Кіріґану та його тіньовій армії.
Я не вимагаю цього як ваш король.
Я прошу вас як солдат, для якого честь звати вас побратимами.
Давид Костик. Фабрикатор.
Ігор Тарковський. Снайпер.
Трасуючі кулі як інструмент маркування для лінії вогню.
Дякую.
Женя Сафіна.
Прошу, дозволь мені.
Біль минув.
Ти думав, що біль — це слабкість?
Ти думав, що виправиш усе, що в тобі неправильне?
Ти вважав помсту відповіддю, але однаково ти тонеш.
Не зникай хоч цього разу. Просто залишся.
Вайлане.
Привіт.
Який ти гарний.
Просто неймовірний екземпляр блакитного метелика морфо.
І запилюєш дурман мелоксія.
Не віриться, що бачу це на власні очі.
І поруч нікого немає.
Наче йому цікаво.
Знаєш, це ж ідеальний приклад симбіозу.
Метелики збирають смертоносний нектар квітки,
запилюючи рослину натомість.
Вони потребують одне одного, щоб вижити.
Це наче…
Ну, це наче історія кохання… якась.
Джеспере.
Мамо.
Моє крільчатко.
Як я сумувала за тобою.
Щасливий кролик — це звичайний кролик. Жодної сили в кістках.
Безглуздя.
Це уявлення про підсилювачі.
Якби не Морозова та його ненаситні ідеї,
я б не втратила свого мізинця.
Швидко ти впіймав цього кролика.
Мал створює кроликів з каміння.
Ти дуже вправно відстежуєш.
Кроликів… і більш чудесних істот.
Оленя, Морський батіг.
Так. Однак з Вогнептахом щось мені не щастить, чи не так?
Знайдемо, як дійдемо до майстерні Морозова.
Не знаю, де його підсилювач,
але якось дивно вважати його реальною особою, а не міфом.
Я розповім вам історію,
яку розповідала хлопчикові, сповненому тіней.
Морозова був наймогутнішим фабрикатором у світі.
Одержимий межами сил ґриш.
Він використав погань та свої кістки, щоб оживити Оленя і Морський батіг,
котрі мали стати підсилювачами для ґриші, що їх знайде,
уб'є та забере їхню силу собі.
А потім завершив тріумвірат, створивши Вогнептаха.
Ні.
А потім… завагітніла його дружина.
Доки він виношував плани щодо Вогнептаха,
новонароджена дівчинка почала показувати силу, якої не було раніше.
Вона могла закликати темряву.
Морозова був вашим батьком?
Кістковий різьбяр?
В «Історії Святих»
він описується як Святий Ілля,
закований ланцюгами й утоплений у річці за гріхи,
коли воскресив сільського хлопчика, розтятого навпіл лезом плуга.
Цієї версії навчають усіх.
Вона правдива лише частково.
У всіх сім'ях є таємниці.
У деяких їх більше.
Треба вирушати, доки ще світло.
А що твоя сім'я, хлопче?
Що ти про неї знаєш?
Мої рідні померли. Я осиротів під час війни у Двох Стовпах.
Ти, певно, оминув Кар'єв і його три сиротинці дорогою.
Я просто йшов собі, доки…
Не знайшов той, де відчув себе вдома.
Дім.
Це дуже сильно визначає те, ким ти став.
Так, справді.
У мене була сестра, молодша на десять років.
Дівчинка-відмовниця,
яка мала жити нудним життям відмовниці.
Мій батько зробив для мене маленького глиняного лебедя
ще тоді, коли думав про мене, до її народження.
Я любила його так, як він любив її.
Одного дня, коли їй було шість років, вона зламала йому шию.
Я вдарила її розрізом.
Розтяла її тільце навпіл.
То був нещасний випадок.
Яке це мало значення?
Шкоди було завдано, і мене прогнали.
Я не повертаюся додому.
Я повертаюсь на місце злочину.
Наче їх з'їла земля.
Сиротинець Керамзін на північ звідси.
Ми залишимося на ніч тут.
Тут?
До того, як візьмемо сиротинець?
Сер, ми сподівалися…
Надія брехлива.
Це ілюзія.
На все свій час.
Знищ надію.
Здобудеш ясність.
Вайлане!
Толю.
Толю!
Повітря отруєне! Воно нас убиває!
Толю!
Джеспере!
Хоч хтось?
Агов?
«Хай довга ніч…»
Тамаро.
Сестро!
Хто це зробив?
Ти.
Толю.
Джеспере.
Хоч хтось? Агов!
Джеспере!
Гляньмо, що ти вмієш.
У мене була неймовірна вчителька.
Тобі так легко давалося все, чого я тебе навчала.
З ложок кільця.
З монет ключі.
А потім ти припинив.
Тебе не стало.
Після цього тато змусив мене пообіцяти це приховати.
Щоб не попросили ризикнути життям заради чиєгось порятунку.
Ти постійно ризикуєш життям заради друзів.
Але вони не просили мене про це.
І це не тому, що я речовинник.
Просто я прекрасно виглядаю та ідеально стріляю.
Ти саме так почувалася, коли тебе вбивала отрута?
Якби ти не була ґришею, була б живою.
Якби я не витягла отруту з її тільця у власне тіло,
померла б вона.
Я був іще дитиною.
Ти була потрібна й мені.
Ти сердився на мене.
Може, і досі сердишся.
І ці почуття нормальні.
Вибач, що покинула тебе, крільчатку.
Але ти мусиш зрозуміти.
Те, що ми робимо, коли живемо,
ким ми є, наша правда —
це все, чим можна керувати.
Це все, що в нас є.
Відмова від своєї сутності не врятує тебе.
Після смерті Морозова це місце покинули.
Думаєш, сталевий ланцюг міг утримати його в річці?
-Думаєте, він уцілів? -Я переїхала з цього місця.
З'явилися інші щоденники.
Учення про погань, з допомогою яких Олександр створив Каньйон.
Спадок злодіяння, що не було спокутано.
Хлопче, прочисти нам вхід.
-Штовхати чи… -Допоможи піднятися.
Дай мені меч.
Лише Морозова його відчинить.
Дай мені ліхтар.
Запали смолоскипи, хлопче.
Ваша сестра?
І моя мати.
Померла від віспи до того, як мене прогнали.
Як моя мати боялася мене.
Вона завжди казала мені, що я одна з мерзот мого батька.
Вона помилялася.
Вона мала рацію.
Ти що, не слухала мене?
Морозова зіпсувала погань.
Просочилася у все, що він створив.
Ви певні, що Вогнептах був створений тут?
З Оленем і Морським батогом я чув звук.
У цьому місці я нічого не чую.
Іди зі мною. Ти залишся.
Починай переглядати щоденники, шукай згадку про Вогнептаха.
Мале, зачекай.
Не можу.
Будь ласка.
Якщо дозволю собі почуття,
то не зможу зосередитися на пошуку Вогнептаха.
На тому, що тобі потрібно.
Мені потрібен ти.
Я хочу тебе.
І я хочу силу Вогнептаха, так.
Хочу використати її, щоб знищити все й відбудувати знову.
Для цього знадобиться 100 років.
Так.
Та я не можу втратити тебе.
Від першої миті, коли побачила тебе в Керамзіні.
І я знала, що ми мали знайти одне одного.
Я теж це знав.
Із самого початку.
Зараз тут лише ми.
У нас будуть ще сотні таких митей.
Разом.
Санкта Аліна.
Равка має знати, як їй пощастило,
що в неї є ти, що ти знову її об'єднаєш.
Дві частини розбитого серця.
Можна?
Так.
Це несправжнє.
Ми тут, Інеж.
Я хочу тебе.
Це не…
Це несправжнє, це…
Це несправжнє.
Це…
Це все отрута.
Це не…
Толю, я тут.
-Казе. -Джеспере.
Хоч хтось?
-Вайлане. -Агов?
Ви живі.
Ми помираємо. Нас отруєно.
Нудота? Чи галюцинації?
Галюцинації.
Якісь помаранчеві випари.
Дурман мелоксія.
Гаразд!
Вайлане.
Вибач.
Візьми це. З'їж.
Може, це здасться дивним,
але отрута їх не вбиває, тож вони, певно, антидот.
Вайлане.
-Треба ще три. -Гаразд.
Гаразд.
Толю.
Їж це. Отямся.
Ходи швидко!
Вайлане.
-Толя? Джеспер? -Так.
Поклади йому до рота.
Джеспере.
У тобі стільки хорошого, мій сину.
Світ заслуговує це побачити.
Будь мужнім, крільчатку.
Джеспере!
Мамо!
Як скажеш.
З поверненням із жахіття.
То це те жахіття?
Візьми.
Хто ти без своєї помсти?
Отямся.
Чого варте життя,
якщо немає нікого, за кого треба битися?
Отямся.
Казе!
Пробач мені.
Мені шкода.
Усі живі?
-Ми живі. -Гаразд.
Я завдячую тобі життям.
Це все Вайлан.
Він нас урятував.
Це Вайлан зробив?
Прошу.
Ми мало не померли, еге ж?
Водночас… У мене була неймовірна галюцинація.
Чи всіх тут заколисало спокійне відчуття радості?
Я нічого не бачив.
Я теж.
Гаразд, то який план?
Ти казав, у будинку було ще одне серцебиття.
Південно-східна частина. Слабке.
Певно, вона збудувала це все, щоб захистити те серце.
А ще інший вхід, щоб туди дістатися.
Відчини її.
Я хочу примиритися з тим, що всередині.
Він змусив мене дивитися, коли будував цю труну.
Його сльози, його жорстокість,
і все ж він знав, що не скористається нею.
Він забрав її тіло з собою?
Кісток тут немає, бо мою сестру так і не поховали.
Сотні років я це підозрювала.
Не було «сільського хлопчика», врятованого Святим Іллею.
Була лише моя сестра.
І не було Вогнептаха.
Принаймні в тому вигляді, у якому ти шукаєш.
-Гадаєте, він повернув її до життя? -Ба більше.
Він уже робив таке двічі.
Оживив істоту за допомогою погані й своїх кісток.
Чому ж не зробити з неї те,
що він зробив з Оленя й Морського батога?
Вона була третім підсилювачем.
Дівчинка-відмовниця, яка передала те, чим вона була, наступним поколінням.
Хіба ти не розумієш, хлопче?
Ось чому ти тут.
Я відстежував не те. Ми шукаємо людину.
Не шукаємо, уже не шукаємо.
Чому ти знайшов Оленя й Морський батіг,
але не можеш знайти Вогнептаха?
Чому ти оминув інші сиротинці,
доки не знайшов той, у якому відчув себе вдома?
Той, у якому жила Заклиначка Сонця.
Та єдина, яка є твоє долею.
Ходи.
Зачини двері.
Як можна знайти себе, доки не визнаєш, ким ти є, хлопче?
Дай мені свій меч.
Зроби це.
Ти не чуєш звуку, бо це ти.
Це неправда.
Ви брешете. Я не Морозова.
Це правда.
Ми прокляті нащадки божевільного,
а ти, Мальєне Орецев,
є Вогнептахом.
Визнай, ким ти є.
Ти мусиш пожертвувати собою під її мечем, інакше Каньйон залишиться.
А дівчина загине, рятуючи всіх.
Не спрацювала.
Твоя маленька хитрість.
Гадаєш, що знаєш мене достатньо, щоб ошукати.
Ти зовсім мене не знаєш.
От негідниця.
Ти нечесно граєш.
Ти відмовляєшся визнати, що ми з майбутнє тобою.
А тепер я мушу все ж наполягти на своєму.
Я знищив табір Першої армії в Керамзіні.
Саме так.
Твій перший дім.
Я перевірю сиріт, заберу ґриш, а решта…
Решта стече кров'ю через твою впертість.
Якщо ти хочеш це виправити, то мусиш це довести.
Я дам тобі один шанс їх урятувати.
Погрожуєш безвинним дітям.
Он на кого ти перетворився. Ким ти завжди був.
Чорний Єретик, отруєний поганню.
Я теж колись був дитиною.
Хлопчиком на ім'я Олександр,
якого зрадили, і який мало не помер через це.
Більше не безвинний.
Я правив сотні разів.
Прожив сотні життів.
Це буде останнє, присягаюся…
Опирайся, доки зможеш.
Ти усвідомиш, що я краще знаюся на вічності.
Овал!
Лиши її, візьми мене.
Я заберу вас усіх.
Ну ж бо, крільчатку.
Прошу, Овал, нам потрібен лише Неш'єн'єр.
Потрібен лише меч Неяр, а не ти.
Ваші дії свідчать про інше.
Це триває довше, ніж мені хотілося б.
Тож, мабуть, покінчимо з цим.
Дивовижно, чи не так?
Часточки металу в тілі.
Скажімо, залізо в крові.
Ні! Стій!
Аліно!
-Не розривай зв'язок. -Вона ж недостатньо сильна.
Саме так.
Я заберу все, що ти знаєш, що ти любиш.
Доки не залишиться прихистку,
окрім мене.
Я закінчу це раз і назавжди.
Коли я вб'ю сина, мій час тут мине.
Усе це піде зі мною.
Ти знаєш, що робити.
І зачиниш двері за собою.
Як?
Ти забув, хто тебе навчив твоїх хитрощів?
Підсилювач чи кров — усе зв'язок.
-Ні, зачекайте. -Тікай.
Аліно, ходімо.
-Я її не залишу. -Вона не піде…
-Вона не пожертвує собою заради мене! -Ти нічого не вдієш!
Вогнептах!
Я знаю, де Вогнептах! Треба йти.
Аліно, нам треба йти. Негайно!
Ми разом прожили вічність.
У цьому немає потреби.
Вір у мене!
Так не може тривати, хлопчику.
То дай мені це скінчити.
Скажи, де шукати Вогнептаха.
Надто пізно для Вогнептаха й для домовленостей.
Не погрожуй мені, прошу.
Тобі ж гірше буде.
Знай, що я любила тебе, Олександре.
Знай, що цього було недостатньо.
Стій. Ні!
Стій! Ні!
Ні! Не треба! Ні!
Я ніколи не хотів цього, присягаюся.
Тихо, дитино. Помовч.
Це вже сталося.
Дурне хлопчисько.
Пробач.
Ось де вона!
Кохана, у нас гості.
Колекціонери з Керчі.
Знаю, коханий.
Я саме хотіла пригостити їх чаєм.
Він тут ні до чого.
Це ті колекціонери, про яких я вам розповідав.
Вони будуть дуже раді познайомитися
з великим злодієм мистецького світу.
З Послідовником.
Це Послідовник?
Ми знайомі?
Так, щойно познайомилися, у вашій кімнаті.
І я знаю вашу дружину.
Познайомилися в Без'ю. Пили разом чай.
У музеї Без'ю.
Опорні балки там під кожною другою ділянкою підлоги.
Решта скриплять.
Важливо знати всі таємниці місця.
Справді.
Якщо з ним щось станеться, я уб'ю вас усіх.
Нам потрібен лише Неш'єн'єр.
Неш'єн'єр?
Я вкрав його для неї.
Прошу, коханий.
То було останнє, що я вкрав, перш ніж ми вирішили, що я йду на пенсію.
Але ж це не можна назвати крадіжкою.
То був її меч із самого початку. Вона його зробила.
Даруйте. Ви сказали, що вона його зробила?
Години роботи.
Молитви.
І сльози.
Щоб побороти незнищенну армію, створену годинникарем Хо.
Три дні й ночі вона билася з нестримними солдатами.
А коли останній з них упав,
вона склала зброю.
І меч назвали Неш'єн'єр. «Невпинний».
Бути у вашій присутності — честь для нас, Санкта Неяр.
Санкта Неяр?
Ходімо, коханий. Покладімо тебе до ліжка.
Це наш храм. Тут ми можемо спати спокійно.
І не перейматися такими злодіями й бандитами, як ви.
Ми не бандити.
Ніхто не омине отрути.
Ти лише дитина, справді.
Дитина, яка зрозуміла вашу слабкість.
«Слабкість».
Я живу чотири сотні років.
Бачила, як вони всі помирали.
Мої рідні.
Усі, кого я любила.
Їх забрав у мене час.
Сотні років я закривала серце,
наче це був вихід, щоб припинити біль.
Так безпечніше жити.
Нікчемніше також.
Захищаєшся від болю.
Захищаєшся від радості.
Але коли дозволяєш собі спалах кохання…
два світи утворюють усесвіт.
Він — не моя слабкість.
Він — мій усесвіт.
І я буду біля нього до останніх його днів.
Ділитиму кожну мить…
доки він не піде до нічного неба.
Яке мені діло до меча?
Яке тобі діло до меча?
Дарклінг створив невмирущу армію з тіні.
Лише ваш меч достатньо гострий, щоб їх розтяти.
Як на мене, це проблема Равки.
Гадаєте, його зупинить лінія на мапі?
Я гадаю, що можу вбити тебе на місці, а ти й оком не змигнеш.
Санкта Неяр, я знаю Заклиначку Сонця,
яка очолить Равку, якщо Дарклінга не буде.
Вона доброзичлива, а ще вона шуханка.
Вона буде живим містком між нашими країнами,
але це може статися, лише якщо ви дозволите використати меч.
Використати меч?
Усе це, лише щоб позичити меч?
Усе це, лише щоб захистити сон вашого чоловіка?
Кожен бореться за найважливіше.
Життям присягаюся, я зроблю все, щоб він повернувся до свого дому.
До вас, Санкта Неяр.
Овал.
Бракувало мені лише натовпів паломників під дверима.
Час іти спати, еге ж, кохана?
Ви всі — геть.
Окрім тебе, у капелюсі.
Я дам меч тобі.
Лише тобі.
Ходімо.
Ми зачекаємо на тебе надворі, перш ніж піти до «Колібрі».
Це… людина?
Мій перший чоловік.
Жахливий шлюб.
Непоганий столик.
Ти речовинник.
Я…
Ти жахливий речовинник.
Ти міг напасти на мене будь-яким способом.
Ґудзиками на камізельці, металом у підборі черевиків.
Ти надто дорослий, щоб бути жахливим речовинником.
Я маю багато чого навчитися.
Тепер я це розумію.
Щодо отрути…
Знаю, ви хотіли нас убити, але…
дякую вам.
Життя не завжди дає нам другий шанс.
І шкода було б марнувати дар будь-кого з речовинників.
Тож не гай часу.
Вайлане.
Вайлане! Зачекай хвильку.
-Отримав? -Так, отримав.
А ще зрозумів. Знаєш, наче крюґе впало потрібним боком.
І одного дня я тобі все розповім, але зараз скажу, що ти мав рацію.
Я мушу…
Я не хочу більше приховувати, хто я.
З багатьох причин.
Включаючи тебе.
Знаєш що? У мене в тому саду теж було прозріння.
Так, я побачив дурман мелоксія.
Вони дуже рідкісні.
І знаєш, коли я його побачив,
то понад усе у світі хотів розповісти тобі про це
й стиснути твою руку.
Я хочу стояти з тобою поруч перед усіма майбутніми мурданами деліксія.
Насправді це мурдан… дурман…
Не зважай.
Тамара мене вб'є за те, що я з'їв усі кільця кальмара.
Змусить цілий місяць прати.
Навіть не можу розповісти їй про Санкта, бо…
Серце Неяр буде розбито. Їй це відомо.
Нащо це все?
-Ми б'ємося за те, що для нас важливе. -Авжеж. За Равку.
Одного дня ти так зненацька в когось закохаєшся,
що й незчуєшся. І не шукай мене,
щоб я тобі це пояснила, бо я зі своїм «жеребчиком» буду далеко,
за межами радару, на хвилях кохання.
Але нехай буде.
«За Равку».
Подуріли всі.
З кожним може статися.
Може, я теж побачив дещо… у тумані отрути.
Є ті, хто нас топить,
а є і ті, хто нас рятує.
Може, я теж дещо бачила.
Що відкрила тобі твоя токсична подорож?
Надія небезпечна.
Затьмарює розум.
Ми втратили Баґру.
Це правда. Її немає.
-Вона врятувала моє життя. -Моє теж.
Перед смертю вона перервала мій зв'язок з Кіріґаном.
-Я більше його не відчуваю. -Тобто він мертвий?
Краще вважати, що він живий, доки не переконаємося.
А Вогнептах?
-Мал знає, де він. -Аліно, я…
Скажи, що треба, щоб його знайти. Ми дамо тобі все, що маємо.
Схоже, Кіріґан рухається. Він…
Він знищив табір Першої армії в Керамзіні.
-Наші шукачі кажуть, ніхто не вцілів. -Він знає мої слабкості.
-Отже, дві команди. Одна йде з… -Орецев, сер.
Домінік.
Одна команда йде з Орецевим, щоб знайти Вогнептаха,
а інша вирушає до Дарклінга, щоб зупинити його наступ.
Отже, завтра вирушаємо.
Аліно.
Я знала, що якщо ти зосередишся, то знайдеш Вогнептаха.
Так і сталося.
Вогнептах не був створінням.
Це людина.
Сестра Баґри. Вона була третім підсилювачем.
Морозова використав погань, щоб повернути їй життя, коли Баґра її вбила.
І їхня сила перейшла наступним поколінням, аж до…
Ні.
Ти бачила, як я зачинив двері. Лише Морозова міг це зробити.
Як я міг знайти Оленя і Морський батіг,
та гадки не мав про Вогнептаха?
Як я завжди міг знайти тебе?
Ми були створені, щоб знайти одне одного… через це.
Ні.
Ні, це… Це все Кіріґан.
-Це його витребеньки. -Хотів би я, щоб це було не так.
Це я.
Я — остання частинка загадки.
Коли я з'єдналася з Морським батогом, то побачила його останній спомин.
Побачила тебе й нікого іншого.
Я знала, що ти — частина цього.
Ми йдемо й повертаємо собі свої життя.
Ні. Я мушу померти. Я не боюся.
Бо я врятую тебе.
А ти врятуєш Равку.
І ти житимеш багато років, сотні…
Але я більше не пізнаю такого кохання.
Ти — частина мене, Мале.
Я не можу тебе втратити.
Я хотів більшого для тебе.
Білу фату на твоєму волоссі.
Обітниці для нас.
Скажи, що ми знайдемо інший спосіб.
Лише ця обітниця мені потрібна.
Я завжди хотів лише тебе.
У моєму серці лише ти.
Ти відчув якісь зміни?
Щиро кажучи, сер, нічого.
-Я думав, що, може, коли вона померла… -Відчуєш.
Після цього.
Я відклав решту кісткового пилу, щоб обрати ґришу.
Куди я маю вживити вам цю частину, сер?
У дитинстві вона смикала мене за руку.
Тепер робитиме це цілу вічність.
Коли з'єднаєтеся з нею як з підсилювачем, її останні спогади дадуть вам спокій.
Як?
Ми прокляті нащадки божевільного.
А ти, Мальєне Орецев, є Вогнептахом.
ПРИСВЯЧУЄТЬСЯ ПАМ'ЯТІ ҐЕРІ ФРИКЛІНДА
Переклад субтитрів: Олена Скібіцька