Ти на сцені,
не знаєш тексту, не розумієш, що робиш.
«Ти цього не заслуговуєш.
Ти не зможеш».
Розумієте, коли постійно віддаєш,
часом від цього починає нудити.
Іноді просто хочеться втекти.
РОББІ ВІЛЬЯМС
Я опинився в зовсім нереальному становищі.
Я пережив це наяву
на сцені в Лідсі.
Люди просто чекають, що я облажаюся.
ЧАСТИНА ЧЕТВЕРТА РОЗІРВАТИ КОЛО
Учора через Лідс
мені довелося пережити чимало.
І враження таке, що я й досі переживаю. Це наче затягнута в часі автотроща.
Із часом, переглядаючи записи, я наче...
Я опинився...
Наче темна ніч душі затягнулася на довгі вихідні.
ЛОС-АНДЖЕЛЕС
Вітаю.
Із перших уст.
Це відео. Я й гадки не маю, що роблю.
Але це моє життя.
Я вже записав годинний блог на камеру в цій кімнаті,
але ми не ввімкнули мікрофон.
Згодиться, якщо вмієте читати по губах.
Я цього не пам'ятаю.
- Зовсім? - Так.
- Який це рік? - Мабуть, 2007.
Дві тисячі сьомий.
Не пам'ятаю
анічогісінько
з цього.
І чомусь мені не хочеться це дивитися,
бо я випромінюю якусь енергію, що вказує, що...
Усе це недобре.
Цей відеоблог став зовсім не таким, яким я його задумував.
Тепер я згадав.
Сьогодні я почав писати пісню.
Вона називається «Don't Tell Anybody I'm Jesus».
Вона трохи схожа на «Mack The Knife», але...
блюзнірська.
Я знову запив.
Ось до чого я докотився.
Заміни батарею.
Залежний
від амфетаміну...
Камера не підключена?
...оксикодону,
аддеролу, вікодину,
морфіну.
Знаєте, від найбільших хітів.
Дідько. Не знаю, чи бачите ви фінгал у мене під оком.
Я не розминувся з...
підлогою в ванній.
Послизнувся
і зачепив освітлювальні... кнопки.
Як їх називають? Кнопки освітлення?
Вимикачі світла.
Уночі я встав, щоб сходити в туалет,
але мої ноги заніміли, бо я щойно закинувся купою всього.
Я буквально не розумів, як користуватися ногами,
але мені хотілося в туалет, і я спіткнувся й врізався у стіну.
А ще я вирішив,
що не придатний для стосунків.
Я починаю з кимось, а потім бачу іншу й думаю:
«Хочу її». Я хтиве чудовисько, мені...
Мені потрібно
мати все.
Стосовно того, з ким я сплю,
усе давнє, мов сам час:
рок-зірка спить із фанатками.
Знаєте, я не перший і точно не останній.
Мій друг запропонував піти на побачення
із його гарною подругою, і коли я глянув на неї,
це було: «О так!».
Привітаймо красуню Айду Філд.
- Усім привіт. - Так.
Привіт!
На момент знайомства з Робом, я була цілком собі щаслива.
Я збиралася на вечірку.
І сказала: «Хочеш піти зі мною?».
А він такий: «Я радше виколю собі очі».
А я така: «Це так грубо».
А він: «Зустріньмося згодом». І я: «Гаразд».
Вона приїхала до мене після вечірки.
Я недавно випровадив дилерку, із якою на той час спав.
У будинку панувала повна темрява. Ні свічок. Ні світла.
І я така: «А це дивно».
Ми просто сиділи й розмовляли. Ми були зовсім не схожі.
І я собі подумав: «Щось не виходить.
Краще я відвезу її назад на вечірку».
Нічого не кажучи,
Роб буквально покинув мене на тій вечірці.
Гадаю, все почалося з того, що ми просто змирилися,
що не підходимо одне одному, і що все це безнадійно,
а тому змогли повністю відкритися.
Ми жартували в автівці. І я така: «А він кумедний».
А потім: «Я зайду на п'ять хвилин».
Тієї миті ми якраз сміялися,
і я навіть не скажу, що сталося, бо це ніби всесвіт відкрився.
Якоїсь миті я відчув, що знаю її цілу вічність.
Мабуть, я вирішив це ігнорувати.
І раптом Роб каже: «Мені треба до вбиральні».
І я сиджу чекаю.
А потім: «Боже. Він там застряг?».
Я нюхнув кокаїну.
У мене почався нервовий тік. На кшталт такого...
Я подумала: «Треба піти глянути, що там сталося».
І ось він метушиться. Вибльовує, і в нього починається ломка.
І я сказала:
«Треба йти».
Вона повезла мене додому, попіклувалася.
А потім ми розмовляли всю ніч.
Здається, він пояснював, що дуже довго лишався тверезим.
І нещодавно зірвався.
Це вперше я зіткнулася із залежністю.
Я маю спробувати згадати,
що тоді говорив.
Зміни особистості були непомітні,
але його могло знудити, коли він дивився телевізор.
«Роббі Вільямс — це музика
для тих, хто нічого не відчуває».
Я не знала цієї царини, де хтось вживає наркотики,
має проблему, що може бути смертельною.
«Роббі — паразит шоубізу». Так і є.
Підлі, злісні, нудотні коментарі,
що «Роббі Вільямс — лайняний жарт».
Пам'ятаю, що дуже боялася, бо раптом відчула,
що мені дуже
подобається ця людина.
Виходить, я ненавиджу музику?
То он що я роблю?
«Я вважаю Роббі Вільямса злочином проти музики».
«Що я не люблю в музиці... У тобі стільки гніву».
Довбана ненависть...
Ви справді думаєте, що Бог більше пишається
Боббі Ґіллеспі
або Ґаретом Ґейтсом?
...хоче спалити мене.
Щоб когось ненавидіти.
Це надзвичайно скалічена душа,
яка була рок-зіркою в іншій країні,
і явно страждає через це, впавши на самісіньке дно,
і все ж,
це моя людина. Це моя споріднена душа.
...не розумів, хто я в біса такий.
Так, тобто...
отой погляд
зовсім не мій.
Я розумів, що роблю з собою.
І мені було начхати.
А ще було розуміння:
«Краще, щоб я помер».
Мені було байдуже, і це було нормально.
Саме туди тебе й штовхає залежність.
Саме так усе й закінчується.
Природний розвиток
прагнення:
«Перевіримо, як далеко це нас заведе».
«Музика Роббі Вільямса для тих, хто не відчуває».
Те, що мене знищувало, водночас зробило мене успішним.
Багато. Ще більше.
Торкнутися вогню. Натиснути на кнопку. Штовхати, коли кажуть «Тягни».
Усе те, що мені дарувала кар'єра,
але все це має й зворотній бік.
Залежить від вовка, якого годуєш.
Щоб змінитися, я мав померти.
Померти або припинити робити те, що робив.
Пригадую, як подзвонила йому о другій ночі.
І він такий: «Ти за кермом?». Я сказала: «Я на шосе».
А він: «Подзвони, коли доїдеш».
Я сказав їй: «Слухай, прийшли мої менеджери,
вони вирішили втрутитися і відправляють мене на реабілітацію».
І він такий: «Я не можу мати стосунків.
Мені треба одужати.
Я не можу бути з тобою. Я мушу порвати з тобою». І я...
Я розуміла це,
бо бачила, що йому погано. Пам'ятаю, як думала:
«Я хочу, щоб тобі стало краще. Що завгодно заради цього».
Я була дуже пригнічена. Він був моєю спорідненою душею,
і раптом він зник.
Сьогодні Роббі Вільямс прокинувся в рехабі в день свого тридцятитрьохріччя.
Не пропустіть передовиці.
Сповнені трагедій, що переслідують
Роббі Вільямса і його буремне життя.
Стало відомо, що його поклали в рехаб,
щоб він не нашкодив собі.
Визнавши, що він підсів на коктейль із рецептурних наркотиків,
він звернувся за допомогою, поки, за словами самого Роббі,
«не утнув якусь дурницю».
Рехаб.
Це не заміський клуб.
Це лікарня.
Комусь рехаб може здатися
оздоровчою відпусткою.
Це не так.
Ти оточений
іншими людьми в безпросвітній депресії,
які пустили своє життя коту під хвіст.
Усвідомлювати суть того, що ти і хто ти.
Наркозалежний.
Рехаб розірвав коло залежності.
Дарував мені мить переосмислити все й збагнути,
чи зможу я жити.
Професійна кар'єра — єдине,
чим я міг займатися для самозбереження,
і я мусив відмовитися від неї.
Якщо ти не почнеш процес,
тоді процес
навряд чи запуститься сам.
На цьому етапі я розумів, що відійду від роботи.
Спалю мости.
Спробую жити нормальним
життям.
Ми з Айдою знову зійшлися.
Пам'ятаю, як ми поїхали в Марокко.
У Єгипет.
Я думав: «Краще поїхати і побачити ці місця,
аніж приїхати по роботі і не побачити нічого».
Пам'ятаю, як мій друг Калвін, сфотографував Айду.
Вона десь танцювала.
Я просто пам'ятаю, як дивився на цю світлину й думав:
«Яка життєва сила.
Який дух».
Але я пам'ятаю те фото.
Воно закарбувалося в пам'яті.
Тоді й було закладено підвалини між мною і моєю майбутньою дружиною. Але...
якщо запитаєте, що я робив у той час,
я не зможу відповісти.
Виникло достатньо простору між мною і моєю кар'єрою,
щоб закохатися.
ВІЛТШИР, АНГЛІЯ
- Добре. - Покажи її.
- Я зроблю. Я покажу Сару. - Покажи Сару.
- Я покажу Сару. - Покажи Сару.
Я втратила 43 сантиметри на обличчі.
Сім із половиною лише на щоках. І це, ласуючи чизкейками.
- Дуже добре. - Люблю все вершкове.
Справжню їжу на вершках.
- Це неймовірно. - Хіба ні?
Я знаю, хіба не дивно?
Стань нормальною...
- Зроби ще раз. - «Зроби ще раз»!
- Це справді... - Це нова гра. Зроби ще раз!
- Навіть не уявляю, звідки це в мене. - Ні.
Гадаєш, це тому, що ти можеш запхнути в рота більше зефірок?
Так, я зірвав джекпот.
Кумедна,
ставилася до всього з легкістю, розумна й вродлива.
Із нею мені було добре,
розумієте?
Якщо озирнутися, стає зрозуміло,
що сталося дещо справді особливе.
Це реально круто.
- Знаєш, чому йому не подобається? - Чому?
- Він мусить перемагати. - Він переміг, коли дивився на неї.
- Він, наче... - Так, він...
- Спробуй. - Покажи й дивися на Роба.
Ну ж бо, Бузі, ти зможеш.
Вона бачить найкраще в мені, а я бачу найкраще в ній.
Та пішов ти.
- Ти ж знаєш, що я люблю попоїсти? - Так.
Це обличчя з майбутнього.
Так, моє ти бачила, тож усе гаразд.
Я нічого не робив
цілих три роки.
Сили зникли. Харизми не стало.
І я збагнув, що мені потрібна мета.
Я мав бути творчим і здобути свій голос.
Це Роббі Вільямс. І цим я заробляю на життя.
Просто тут.
Я співак. Я автор пісень.
Я природжений артист.
Дякую Богу за Айду.
За розраду, безпеку, затишок і...
за все хороше.
Завдяки їй я отримав
простір для можливостей.
ЛОС-АНДЖЕЛЕС
Яка ж ти гарненька, еге ж?
Так, гарненька! Ти танцюєш для нас?
Це той будинок? Думаю, що так.
Гарна дівчинка.
- Яка назва нового альбому? - «Reality Killed the Video Star».
Або «Il Protagonista».
Або «PoliteBox», бо минулий називався «RudeBox».
Ding When You're Ding-Dong Dingin
Або... Які ще були варіанти, люба?
Так. «Robbie Williams and the Cock of Justice». Мені подобається.
На це знадобився час,
але «Reality Killed the Video Star» був обережним кроком назад
до публічного життя.
Після альбому «RudeBox»
я плив у дуже безпечні музичні води.
Я мав зібратися
і викласти реальні думки, що стояли за всім цим.
Інакше моїй кар'єрі настав би капець.
«Знайди хіт, товстуне».
Мені подобається багато альбомів Тревора.
Усі, з ким я працював, і я сам, знали, що ми в надійних руках.
- Так, непогано. - Це непогано.
- Це непогано, так. - Так.
Я ніколи не думав,
що після повернення буду такий невпевнений у собі.
Повертаючись на місце події.
ПУСТЕЛЯ МОХАВЕ
У пресрелізі...
зазначалося, що новий альбом отримав назву
«Reality Killed the Video Star».
І...
за кількістю переглядів це друга новина в BBC News.
Це круто.
Імовірно,
статистика вебсайтів зашкалюватиме.
Я дуже щасливий.
День другий. «Bodies».
Ми пробули в стосунках із Робом три роки,
перш ніж я познайомилася з Роббі.
Роббі — це зовсім інша особистість.
Я була в захваті від нього, але й трохи хвилювалася,
бо не знала, як це, коли на тебе щовечора дивиться вісімдесят тисяч людей,
і який вплив це має на психіку.
Я збирався знову осідлати цього дикого коня,
який постійно брикався.
Так, це дивно. Я не співав
і не танцював протягом трьох років.
Минулого разу цей дикий кінь метафорично зламав мені шию.
А що буде цього разу?
ЛОНДОН
Він повернувся, він таки повернувся.
Один із найвидатніших артистів у цій країні. Ми його любимо.
Це містер Роббі Вільямс.
Повернувшись у 2009 році,
я виступив із «Bodies» на телешоу «The X Factor».
Тоді я мало не здурів.
Як справи?
Роббі не з'явився.
І буденний Роб
виступав замість нього.
Яка приємність.
Я просто не міг осягнути
у чому сенс усього цього, коли виступав.
Усе видавалося абсолютно неприродним і страшним.
Усе навколо приголомшувало, і я не міг сховатися.
Мені сподобалося.
Чудова аудиторія. Фантастична аудиторія. Дякую!
Усе, що сталося в Лідсі, мало довгострокові наслідки,
що завдали мені психологічної шкоди.
Я був невпевнений
в усьому й в усіх.
Окрім Айди.
Мені було так незатишно на сцені.
Для Роба двері завжди відчинені.
Якщо він знудиться, а ми поїдемо в тур,
а він сидітиме вдома і захоче приєднатися й заспівати,
ми лише зрадіємо. Для нього у нас завжди знайдеться вільний мікрофон.
Один із найвідоміших гуртів Британії, «Take That», розпався.
Але через десять років вони знову разом, хай і без Роббі Вільямса.
І вони знову на верхівках чартів.
Я дивився тур «The Circus». Один із найкращих концертів, які я бачив.
І я був
у невимовному захваті.
А потім двері відчинилися, і я такий...
«Дідько, я хочу...
хочу це відчути».
Із Take That я пішов сердитим, і на те є причина..
Я хочу, аби ви знали, що, мабуть, я буду тихішим.
Я трохи нервуюся, трохи боюся і я такий уже кілька днів поспіль.
І я хочу...
На це потрібен час, друже. Нам знадобилося чотири роки.
Бачив би ти нас, коли ми знову зібралися разом.
Нам знадобився час, щоб знову пізнати один одного.
Мій гнів розвіявся й зник.
А натомість лишилися тільки четверо хлопців,
і я дуже швидко збагнув, що вони люблять мене, а я люблю їх.
- Для мене це було... - Запізно...
...чудовий момент, щоб представити тебе й привітатися.
«А це наш друг Роббі». Твій вихід.
Пам'ятаю, як зустрівся зі своїми менеджерами.
Дейв і Тім підготували плакати.
Вони сказали: «Гаразд.
Якщо ти вирушиш у тур сам, то заробиш ось стільки».
А це були просто неймовірні гроші.
«А якщо працюватимеш із Take That, заробиш ось стільки».
І я такий:
«Хлопці,
я однаково хочу приєднатися до Take That».
«Гаразд».
У Take That
поруч було ще чотири людини, які зміщували фокус відповідальності
із єдиного мене.
Возз'єднання з Take That дуже мені допомогло.
Дало мені поштовх.
Допомогло сховатися на очах у публіки. Бути замаскованим, але видимим.
Того літа ми підкорили Британію.
Я почувався поп-зіркою Роббі Вільямсом.
Возз'єднання з Take That
було життєво необхідною частиною мого шляху туди,
де я опинився зараз.
Те, чого я досягнув, і що відбулося в моїй кар'єрі відтоді...
це диво.
Дуже часто я почувався захищеним тому,
що байдуже, що писатиме преса, чи які думки вируватимуть у моїй голові,
ця неймовірна аудиторія прийде й дивитиметься на мене.
Мої слухачі оберігали мене впродовж цих років.
Кумедно, але ставши старшим, коли я чую, як хтось каже:
«Я був на концерті й мені сподобалося», — я мало не плачу.
Тоді ми зробили це разом.
Ми розуміли один одного, і разом створили мить,
що лишиться навічно в наших душах і в нашому дусі.
І я довіку вдячний, що ми розділили цей досвід.
Яким цей процес був для тебе?
Це було нелегко.
Але я задоволений, бо...
було багато легкості, багато гумору, багато дуркування.
Була якась м'якість...
у цих зйомках, якої я не чекав.
Це справді очищення.
Я вийду звідси
із меншим емоційним тягарям, ніж зайшов.
Я можу поставити крапку й рухатися далі.
Я відчув прийняття й любов до себе.
А це вже неабищо.
Так, це справді здається дуже вагомим.
Я зовсім не це очікував відчути в кінці.
Зараз я зовсім інша людина.
Дякувати Богу.
Це щасливий кінець.
Принаймні для мене.
Гадаю, діру в мені заповнили четверо дітей і дружина.
Добре.
Найвища оцінка.
- Привіт, коханий. - Привіт, люба.
- Хочеш чогось? - Ні, дякую.
Усе є.
Гаразд, я одягну оце.
Татко збирається на літак, Бо-бозе.
Навіщо?
- Йому треба працювати. - Я теж хочу на літак.
Ти хочеш на літак із татком і працювати?
- Так. - Ти співатимеш?
- Що ти співатимеш? - Що ти співатимеш?
З днем народження тебе
- Можна тебе обійняти на прощання? - Так.
- Я тебе люблю. - Добре.
Хто тебе любить?
- Мамуся. - Так!
А хто ще тебе любить?
- Ти! - Так.
Так, я люблю.
Ми дуже тебе любимо, Бо-бозе.
Так.
Хто тебе любить?
Татко.
- Хто тебе любить? - Мамуся.
Мені цілий день щось не дає спокою.
Я маю поїхати на найдовший термін, що я колись їх залишав.
Це нестерпно.
Але мене тішить розуміння,
що я можу забезпечити своїх дітей і дружину.
Це дає мені мету, а мені потрібна мета.
Теде, ходи обійми мене. Мамусю, покличеш Чарлі?
Чарлі!
- Ходи сюди, Чарлі. - А ось і він.
- А де Коко? - Я люблю тебе, малий.
- Де Коко? - Я люблю тебе, малий.
- Приведеш Коко? - Гляньте на мене. Я дуже вами пишаюся.
- Тобі обов'язково їхати? - Так.
- Люблю тебе, Бузі. - І я вас люблю.
2022 РІК ЛОНДОН
Хтозна, що там попереду.
Але тепер я розумію, що зараз,
і це найдовший період у моєму житті,
для мене настала золота пора.
Моє життя зараз інше.
Я живу інакше.
Тепер я осягнув,
яке моє життя.
І не намагаюся опиратися чи боротися проти нього.
Я збагнув, як жити в ньому.
І мені затишно.
Я батько чотирьох дітей у щасливому шлюбі з коханою дружиною.
І я йду до справжнього щастя.
Дива, даровані мені в цьому житті...
їх так багато,
і вони такі неймовірні,
що в мене є потреба й бажання
зуміти
навчитися насолоджуватися цим
будь-якими способами.
Зараз усе інакше.
Яка радість.
Яка славетна пригода.
Переклад субтитрів: Ганна Литвиненко