VÅRA HAV
I vårt mest avskilda hav...
BERÄTTARRÖST: BARACK OBAMA
...mer än 150 mil från närmaste kontinent,
ligger Zavodovski Island.
Här är vulkanutbrott vanliga,
växterna få
och stormarna hårda.
Trots det lever här fler än två miljoner
hakremspingviner.
De befinner sig just här för att havet är oerhört rikt på fisk.
Ungarna är vana vid att få maten serverad.
Den svåra uppgiften är att servera maten.
Den här honan
har krill med sig till ungarna.
Men det finns ett hinder på vägen:
branta klippor
som omger ön.
Det är svårt nog att ta sig ner.
Hur ska hon ta sig upp?
Hon skulle kunna klättra upp.
Men kanske är svaret att inte kämpa mot havet,
utan att rida på vågorna
och följa med strömmen.
Men vattnet forsar
åt bägge håll.
Det skummande vattnet är inte nådigt.
Om hon ska ha en chans att ge sina ungar mat
måste hon spänna hakremmen
och vara beredd på
att rida den allra största vågen.
Hon klarade det!
Den sista etappen
är en vandring på nästan två kilometer uppför en aktiv vulkan
med den dyrbara lasten.
Pingvinerna visar att de som är tuffa nog att överleva också blir rikligt belönade
här i världens mest isolerade hav.
ANTARKTISKA OCEANEN
Antarktis är omgivet av Antarktiska oceanen.
Där finns det kallaste vattnet på jorden.
På vintern kan temperaturen sjunka till −45 grader.
Och vindhastigheten kan nå upp till 320 km/h.
Här är den globala havsströmmen som starkast
och skyddar en okänd värld.
I Antarktiska oceanens utkant går södra Australiens kuststräcka.
Där, i det kyliga vattnet, lever förbluffande arter.
Många existerar ingen annanstans.
Strax utanför kusten
lever handfisken.
Det är en av få fiskar som föredrar att gå framför att simma.
Just den fläckiga handfisken är en av världens ovanligaste fiskar.
Det finns färre än 3 000 individer.
Därför är det hon vaktar så värdefullt.
Hon har lagt rommen på det enda möjliga stället:
en sjöpungs stjälk.
Den är fäst i lerbottnen och motstår strömmen.
Rommen svajar därför mitt framför ögonen
på hungriga grannar.
Men ynglen har tur.
Henne leker man inte med.
Hon snärtar med fenan
och motar bort eremitkräftan.
Stora havssniglar
blir bitna och tvingas backa.
Hon har en teknik mot alla inkräktare.
Men hon har också
en ärkefiende.
En enorm sjöstjärna som väger tio gånger mer än vad hon gör.
Var och en av de hundratals sugfötterna
har känsel
och smak- och luktsinne.
Och de känner lukten av fiskäggen.
Att bitas och knuffas
är meningslöst.
Den kan inte hejdas.
Men hon får inte ge upp.
Hon tar en stor risk
och offrar sig till sjöstjärnan.
Hon försöker desperat att lura bort den från äggen till varje pris.
Det är ett anmärkningsvärt beteende.
Men plötsligt
smiter hon undan.
Det är ihärdiga honor som hon som ger de fläckiga handfiskarna en chans.
I Antarktiska oceanen gör man vad som krävs för att överleva.
Och ju längre söderut man kommer, desto fientligare blir havet.
Strömmen rör sig i en cirkel runt Antarktiska oceanen.
Det är en virvlande vattenmassa
som är upp till fyra kilometer djup och 160 mil bred.
Den kallas för Västvinddriften.
Och i dess väg
ligger Sydgeorgien.
Det är en av världens mest avskilda öar.
Men under några veckor varje vår
är den full av liv.
Så tätt packade som djuren är vid den här kusten är unikt.
Det är parningstid.
Och varje centimeter av stranden är tagen i anspråk
av dessa bjässar.
Sjöelefanter...
...som bråkar om att få para sig.
De kan bli upp till sex meter långa och väga mer än 3 600 kilo.
Större och värre tyranner finns knappast.
Men även en råbarkad buse
har en gång varit liten.
Den här ungen föddes för några timmar sedan.
Han har mycket att överkomma innan han själv blir en bjässe.
Allra först behöver han fylla ut huden med fet mjölk från sin mamma.
För det råder konkurrens.
Den här sydpolslabben
har inget dåligt samvete över att stjäla från ungen.
Labben letar sig vidare till ett lättare byte.
Och ungen har lärt sig en läxa:
att hålla sig nära mamma.
Nästa utmaning är inte lika enkel.
Stranden är knökfull
och spänningarna ökar.
Inget stoppar hanarna från att försvara sitt revir.
De struntar i vem som hamnar i mitten.
Den vanligaste dödsorsaken bland nyfödda är att bli mosad.
Men idag har den här ungen fått en andra chans.
Hittills har hans mamma inte lämnat honom i sticket.
De närmaste tre veckorna lägger han på sig 70 kilo.
Och sen
förändras allt.
En dag ska han vakna upp i chock.
Mamman är borta.
Då har hon gett honom nästan halva sin kroppsvikt i mjölk
och tagit sig ut i havet igen för att äta upp sig.
Han kan inte följa efter.
Han kan inte simma än.
Han behöver en trygg plats att lära sig det på.
Men det är lätt för honom att bli
distraherad.
Ett avgörande ögonblick i en sjöelefantunges liv
är första kontakten
med vatten.
Väl i vattnet är reaktionen imponerande.
Han börjar hålla andan.
Pulsen blir långsammare.
Blodet leds till hjärnan.
Det är ett första steg på vägen
till att bli ett marint däggdjur.
Men än har han mycket att lära sig.
Efter att ha övat med de andra ungarna i en månad
är det dags för honom att ta sig ut i havet för första gången.
Inom några år
kan han hålla andan i över två timmar
och dyka nästan 2 000 meter.
En vacker dag är han tillbaka vid kusten
som en av våra havs största och tuffaste sälar.
Från Sydgeorgien flyter strömmen vidare i 140 miljoner kubikmeter per sekund.
De starka vindarna och jordens rotation gör
att vattnets rörelse här är kraftfullare än någon annanstans.
Det skapar en barriär mot de andra haven.
Och i mitten
ligger vår mest isolerade kontinent:
Antarktis.
Ett 13 miljoner kvadratkilometer stort område
av frusen vildmark.
Många av kontinentens enorma glaciärer
sträcker sig ut över land som shelfis, flytande på havsytan.
Vid havets sydligaste punkt rör sig strömmen under Ross shelfis,
som upptar större yta än hela Kalifornien.
Här kan isen vara 250 meter tjock.
Men dit strömmen når
finns liv.
Ryggradslösa djur har förekommit här med samma utseende och form
i miljontals år.
De suktar alla efter nästa måltid.
Bland annat en havsspindel.
Han är lika stor som en tallrik
och har kanske inte ätit på flera månader.
Med tanke på den stora konkurrensen
lär det knappast förändras.
Han behöver hitta en plats där det är han som har övertaget.
Där vattnet är så pass kallt
att det håller på att frysa.
Där iskristaller växer på ytorna
och bildar isgrottor.
Men en fara döljer sig mitt bland det vackra.
De varelser som nuddar isen
riskerar att fastna.
Det är just den risken
som är en möjlighet
för havsspindeln.
Med sina långa och spinkiga ben
trippar han
över isen.
Han tar det försiktigt så att han inte fastnar,
och sörplar i sig aladåben.
Vem behöver ett nät när man har en isgrotta?
Det extremkalla klimatet råder på grund av Västvinddriften,
som har samma effekt som en frysbox och bevarar kylan.
När vintern kommer fryser havsvattnet runt Antarktis
och bildar ett enormt istäcke
som blir upp till 18 miljoner kvadratkilometer stort.
Det utgör ett perfekt skydd för Antarktiska oceanens viktigaste art.
En art med ofattbar stor makt över andra arter.
Antarktisk krill.
Triljoner små kräftdjur som ser ut som räkor
äter de alger som växer under havsisen.
Sammanlagt beräknas krillen väga över 400 miljoner ton.
Det är den största massan av alla vilda djur.
På sommaren smälter isen.
Och krilljägare...
...kommer då dit.
Bofasta åsnepingviner.
Valar som har färdats hundratals mil.
Det är årets största kalas.
När vintern kommer ger sig valarna av och vattnet fryser till is igen.
Då är det bara de ihärdigaste som stannar.
Visst kan de flyga!
Kejsarpingviner.
Efter två veckor till havs ska föräldrarna tillbaka till sina ungar.
De väntar på tjockare havsis, flera kilometer bort.
De har precis lagt en lång simtur bakom sig.
Nu väntar etappen på land.
De är rustade med rätt material för det extrema klimatet.
Tjockt späck skyddar dem från kylan.
Den vattenavvisande fjäderdräkten håller dem torra.
De har fjädrar på benen också.
Evolutionen har anpassat dem för livet i ett krävande hav.
De är så gott som hemma
när något oväntat
får dem att stanna upp.
Kejsarpingvinerna är beroende av havsisen.
En liten spricka må verka ofarlig,
men för dem är det ett tecken på en oroväckande förändring.
Och även om de inte vet varför,
finns det fog för oron.
Klimatkrisen har nått den mest isolerade platsen i våra hav.
Pingvinerna drabbas av rekordartade värmeböljor,
med temperaturer upp till 28 grader högre än normalt.
Om havsisen smälter innan ungarna har fått sin vattenavvisande fjäderdräkt,
så drunknar de.
Flera kolonier drabbas redan av att isen smälter i förtid.
Det leder till att tiotusentals ungar dör.
För de uthålliga pingvinerna är det den största utmaningen av dem alla.
Forskarna fruktar att om uppvärmningen fortsätter
kan Antarktiska oceanens kejsarpingviner ha dött ut vid sekelskiftet.
Strömmen fortsätter vidare genom ett sund som smalnar av vid Antarktiska halvön.
Där får hårda vindar och starka strömmar
vatten från djupet att välla upp till ytan.
Vattnet kommer från Stilla havet och Atlanten
och är numera varmare än någonsin tidigare.
Uppvällningen fungerar som en lönngång,
som gör att varmare vatten kommer in i Västvinddriften
och påskyndar smältningen än mer.
På grund av det sämre försvaret har somrarna blivit så pass extrema
att havsisen runt halvön
börjar bli allt mer sällsynt.
Detta är den största dokumenterade minskningen hittills.
När det saknas is att söka föda under, försvinner också krillen därifrån.
Likaså de djur som är beroende av dem.
En del av den allra sista havsisen är belägen långt in i fjordarna.
Och där kämpar ett isberoende djur som inte ger sig utan strid:
Krabbätarsälen.
Tuffare än den tilltufsade hannen blir man knappast.
Han är en slagskämpe.
Det syns på ärren.
Han föddes på havsisen och har aldrig satt sin fena på marken.
Men på senare tid
har omgivningarna här blivit oigenkännliga.
Han har hittat ett av de sista isflaken att hänga på.
En annan sälart kommer dit.
Det är en weddellsäl, som också söker skydd.
Viken är ovanligt stilla.
Späckhuggare.
Antarktis mördarvalar.
Men det här är inte vilka späckhuggare som helst.
De är säljägare.
Och de har omringat dem.
Havsisen fungerar som en livflotte för sälarna.
Isens vassa kanter stoppar späckhuggarna, med deras tunna hud,
från att komma för nära.
Så länge sälarna stannar på isflaket kan de känna sig trygga.
Men flocken
ska ingenstans.
De samlar kraft tillsammans och skapar en stor bogvåg.
Krabbätarsälen tar sig upp igen.
Weddellsälen kommer efter.
Men jägarna
har bara börjat.
Weddellsälen är långsammare och fetare.
Den blir ett lättare byte.
Och till skillnad från krabbätarsälen
är weddellsälen ingen slagskämpe.
Den dör snabbt.
Men jakten
är inte över.
Späckhuggarna har svårt att hitta tillräckligt med mat.
Den ilskna krabbätarsälen
är inget förstahandsval.
Men havsisen är gles,
och de tar vad de kan få.
Omgruppering.
Då passar han på
att smita iväg.
Ett isflak som kilats fast mellan två andra blir hans räddning.
Men späckhuggarna gör en taktiskt skicklig manöver
och flyttar på isflaket.
Det större isstycket borde avgöra saken.
Men jägarna ger inte upp.
De skapar undervattensvågor
som klyver isen.
De fortsätter underifrån
och välter isblocket.
Sälen håller fortfarande ut.
Men hur mycket han än försöker,
så blir han inte av med dem.
Till slut har han ingenstans att fly.
Jakten har pågått i fyra timmar.
Han är utmattad.
Men vågorna är mindre i storlek
och styrka.
Späckhuggarna är också utmattade.
"Du vinner."
Späckhuggarna simmar mot en oviss framtid.
Det finns bara cirka 100 såna här vågexperter kvar.
När havsisen minskar försämras deras utsikter.
Om deras möjlighet till jakt försvinner,
försvinner även de.
För att det ska finnas liv i Antarktis måste havet frysa till is.
Det gäller även långt under ytan.
Det är nämligen så att när ytan fryser till is,
då sjunker 250 triljoner ton ytvatten ner i havet
och tar strömmen med sig.
På 900 meters djup får mörkret, kylan och det höga trycket
tempot att sakta ner.
Här, på Antarktiska oceanens botten,
finns jordens äldsta nu levande djur.
Det här svampdjuret existerade innan pyramiderna byggdes.
De kan leva i 15 000 år.
I Antarktiska oceanen föds ett oräkneligt antal djuphavsdjur.
Genom att följa med strömmen så sprids de vidare, bort från Antarktis.
Och nu för tiden påträffas de fantastiskt vidunderliga varelserna
på djupet i vartenda hav.
Det är strömmen som gör Antarktiska oceanen
mer sammankopplad än vad vi hade kunnat tro.
Den fungerar som ett hjärta
och pumpar ut en stadig ström kallt djupvatten,
som i sin tur får den globala havsströmmen
att färdas 12 000 mil och passera hav efter hav.
Det är en gemensam vattenmassa
som utgör
ett enda stort hav.
Men eftersom strömmen förenar alla hav
påverkar allt vi gör
livet över hela världen.
Skräp som följer med strömmen kan hamna på andra sidan jorden.
Det är på grund av oss som haven är rekordvarma.
När strömmen sprider den värmen
förflyttar sig fiskbestånden,
vilket gör dem svårare att skydda.
Och isen smälter i allt högre takt.
Det är ett hot mot strömmen i sig.
Utan strömmen
blir vädret än mer extremt.
Om vi inte håller haven friska
kan det vända upp och ner på tillvaron.
Men här, i Antarktiska oceanen,
har vi visat att vi kan lägga manken till
när det verkligen gäller.
Det är sydkaparen ett bevis på.
Vi jagade hennes art tills honorna var färre än 100.
I elfte timmen tog många länder krafttag
och skyddade valarna.
Och Sydkaparna har återhämtat sig anmärkningsvärt bra.
Numera simmar tusentals valar från Antarktis
och förökar sig vid Australiens sydkust.
Om vi ger livet i havet en chans kan det komma igen.
Och om vi kan rädda en utrotningshotad art,
då kan vi också samarbeta
och göra våra hav friska igen.
Vi blir allt fler som ingriper.
Vi plockar upp skräp,
förbinder oss att minska utsläppen
och skyddar arter
och deras hem.
Om vi agerar nu
har vi fortfarande makten att återställa vårt enda stora hav.
Undertexter: Viktor Hessel