UN SERIAL DOCUMENTAR NETFLIX
O PRODUCȚIE WILD SPACE
ÎN PARTENERIAT CU FREEBORNE MEDIA ȘI HIGHER GROUND
OCEANELE NOASTRE
În cel mai îndepărtat ocean al Terrei...
NARAT DE BARACK OBAMA
...la peste 1.600 km de cel mai apropiat continent...
se află insula Zavodovski.
Este predispusă la erupții vulcanice,
săracă în vegetație
și bătută de furtuni.
Totuși, insula Zavodovski găzduiește peste 2.000.000 de pinguini-antarctici.
Trăiesc aici pentru că apele din jur sunt printre cele mai bogate în pește din lume.
Acești pui sunt învățați să li se aducă mâncarea la nas.
Problemele apar pentru cei care o aduc.
O mamă de pinguin-antarctic,
cu burta plină de krill pentru puii ei.
Un singur lucru îi stă în cale.
Stâncile abrupte care înconjoară această insulă-fortăreață.
E suficient de greu să cobori de pe ele.
Cum o să ajungă sus?
S-ar putea cățăra pe stânci.
Dar poate că soluția nu e să lupți cu oceanul,
ci să-l călărești.
Să te lași dus de val.
Dar valurile merg în ambele sensuri.
Apele învolburate sunt nemiloase.
Ca să aibă o șansă să le ducă de mâncare puilor ei,
va trebui să „strângă bine frâul”
și să se pregătească
să navigheze pe cel mai mare val.
A reușit!
Și acum, ultima provocare:
o cățărare de 1,6 km pe coasta unui vulcan activ,
pentru a-și livra prețioasa „marfă”.
Pinguinul-antarctic dovedește că supraviețuitorii sunt răsplătiți
aici, în cel mai izolat ocean.
OCEANUL ANTARCTIC
Oceanul Antarctic înconjoară complet Antarctica.
Apele sale sunt cele mai reci de pe Terra.
Iarna, aici temperaturile scad sub -45 °C,
iar vântul bate cu până la 320 km/h.
În acest ocean izolat, curentul oceanic planetar e cel mai puternic,
protejând multă vreme lumi ascunse.
La marginea Oceanului Antarctic se află coasta sudică a Australiei.
Apele sale reci găzduiesc specii extraordinare.
Multe dintre ele viețuiesc doar aici.
În apropierea țărmului, trăiește Brachionichthys hirsutus.
E unul dintre puținii pești care preferă să meargă în loc să înoate.
Aceasta este una dintre cele mai rare specii de pești din lume.
Numără mai puțin de 3.000 de exemplare.
De aceea, această femelă păzește ceva foarte prețios.
Și-a depus icrele în singurul loc unde o poate face.
Pe tulpina unei lalele-de-mare.
Ridicate de pe fundul mâlos, icrele sunt ancorate contra curentului.
Dar și flutură în văzul vecinilor flămânzi.
Din fericire pentru pui,
aceasta e o mamă luptătoare.
Cu lovituri de coadă,
gonește pagurii-pustnici.
Melcii-de-mare uriași sunt mușcați până se retrag.
Are o soluție pentru orice invadator.
Dar cineva are ac și de cojocul ei.
O stea-de-mare uriașă, care cântărește de zece ori cât ea.
Fiecare dintre sutele sale de piciorușe poate pipăi,
gusta și mirosi.
Și a simțit mirosul icrelor ei.
Zadarnic o mușcă și o împinge.
Este de neoprit.
Dar mama nu poate renunța.
Așa că face o mișcare riscantă.
Se oferă pe sine stelei-de-mare,
în încercarea disperată de a o ademeni departe de icrele ei.
Pare un sacrificiu remarcabil.
Dar apoi,
o șterge englezește.
Mulțumită mamelor perseverente ca ea,
Brachionichthys hirsutus au o șansă de supraviețuire.
În Oceanul Antarctic, faci orice e nevoie ca să supraviețuiești.
Și cu cât mergi mai spre sud, cu atât oceanul devine mai ostil.
Marele curent încercuiește Oceanul Antarctic,
formând un zid rotitor de apă de circa 4 km adâncime și 1.600 km lățime,
cunoscut drept curentul antarctic circumpolar.
Și în calea acestuia
se află Georgia de Sud,
una dintre cele mai izolate insule din lume.
Totuși, timp de câteva săptămâni, în fiecare primăvară,
devine cel mai aglomerat loc din lume.
Densitatea faunei de pe această coastă e fără egal în lume.
E sezonul de împerechere
și uriașii se luptă pentru fiecare centimetru de plajă.
Masculii de elefant-de-mare sudic
urcă pe țărm să se lupte pentru dreptul la împerechere.
Pot atinge până la 6 m în lungime și circa 3.600 kg în greutate.
Acești duri sunt extrem de mari și extrem de agresivi.
Dar până și cel mai dur dintre duri a fost, odată, mic.
Un pui născut acum câteva ore.
Va înfrunta multe provocări până să devină el însuși un uriaș.
Dar, mai întâi, trebuie să crească și să-și umple costumașul prea larg
bând laptele gras al mamei lui.
Pentru că are concurență.
Lupul-de-mare antarctic,
care nu se sfiește să fure de la bebeluși.
Acest lup-de-mare pleacă să găsească o țintă mai ușoară,
iar puiul a învățat o lecție.
Să stea aproape de mama.
Dar următorul test nu va fi așa ușor.
Cu plaja supraaglomerată, tensiunea crește.
Masculii uriași își apără teritoriile cu orice preț.
Și nu le pasă de victime colaterale.
Strivirea e cauza numărul unu a morții puilor nou-născuți.
Dar astăzi, acest pui are parte de o nouă șansă.
Și, până acum, mama nu l-a lăsat niciodată singur.
În următoarele trei săptămâni, se va îngrășa cu 70 kg
și apoi... totul se va schimba.
Pentru că, într-o zi, are un șoc groaznic când se trezește.
Mama nu mai e.
După ce l-a hrănit cu aproape jumătate din greutatea ei în lapte,
trebuie să se întoarcă în ocean pentru a se hrăni.
El n-o poate urma, pentru că nu știe să înoate.
Trebuie să găsească un loc sigur unde să învețe.
Dar... se lasă distras ușor.
Momentul definitoriu al vieții oricărui pui de elefant-de-mare
e primul său contact cu apa.
La intrarea în apă, se produce o reacție extraordinară.
Își ține respirația.
Pulsul îi încetinește.
Sângele îi este direcționat către creier.
Este primul pas pe drumul lui
către statutul de mamifer marin.
Dar mai are multe de învățat.
După o lună de antrenament la apă mică alături de alți pui,
e pregătit să intre în ocean pentru prima oară.
În următorii câțiva ani,
va învăța să-și țină respirația timp de peste două ore
și să se scufunde la adâncimi de peste 1.800 m.
Și, într-o zi, se va întoarce pe aceste țărmuri,
fiind cea mai mare și mai dură focă din oceanele noastre.
Din Georgia de Sud,
marele curent năvălește mai departe, cu 150.000.000 de metri cubi pe secundă.
Mânat de vânturi feroce și de rotația Pământului,
devine cea mai puternică circulație de apă de pe planetă.
O barieră uriașă față de celelalte oceane.
Și în mijlocul său se află cel mai izolat continent de pe planetă.
Antarctida.
Peste 13 milioane de kilometri pătrați de sălbăticie înghețată.
Mulți dintre ghețarii de pe continent se extind de pe uscat pe mare,
ca banchize plutitoare pe suprafața oceanului.
În cel mai sudic punct al oceanului,
curentul trece pe sub banchiza Ross,
care depășește ca suprafață statul California.
Aici, gheața poate atinge grosimi de peste 240 m.
Totuși, pe unde trece curentul,
există viață.
Nevertebratele trăiesc aici, aparent neschimbate,
de milioane de ani.
Toate sunt în căutarea următoarei mese.
Printre ele, un păianjen-de-mare antarctic.
E mare cât o farfurie
și e posibil să nu fi mâncat de câteva luni.
Cu toată concurența de aici,
nu prea are șanse să găsească hrană curând.
Trebuie să găsească un loc unde e în avantaj.
Un loc în care apa este atât de rece, încât e pe punctul de a îngheța.
Unde cristalele de gheață pot crește pe orice suprafață pe care o ating,
formând peșteri de gheață.
Frumusețea acestora le ascunde pericolul.
Orice viețuitoare care atinge gheața de aici
poate rămâne captivă.
Dar pericolul creează o oportunitate riscantă
pentru păianjenul-de-mare.
Cu picioarele sale lungi și filiforme,
merge tiptil pe gheață,
având grijă să nu fie prins de aceasta,
și soarbe meduza pe care a găsit-o drept cină.
Cui îi trebuie pânză când are o peșteră de gheață?
Aceste condiții glaciale sunt menținute de curentul antarctic circumpolar,
care acționează ca o ladă frigorifică, ținând frigul înăuntru.
Și când vine iarna,
suprafața oceanului din jurul Antarcticii se transformă într-o întindere de gheață.
Acoperind circa 18 milioane de kilometri pătrați,
este învelișul perfect pentru cea mai importantă specie
din Oceanul Antarctic.
Una cu o putere incomensurabilă asupra celorlalte.
Krillul antarctic.
Trilioane de astfel de mici crustacee asemănătoare creveților mănâncă algele
care cresc sub banchiză.
Se crede că, laolaltă, cântăresc peste 400 de milioane de tone,
mai mult ca greutatea combinată a oricărei specii sălbatice.
Când vine vara, gheața se topește
și își fac apariția vânătorii de krill.
Pinguinii gentoo endemici.
Sau balene care au călătorit preț de mii de kilometri.
Este marele festin anual.
Apoi vine iarna și balenele pleacă, iar marea îngheață iar.
Doar cei mai rezistenți rămân.
Cine zice că nu zboară?
Pinguini-imperiali.
După două săptămâni lungi pe mare,
acești părinți trebuie să se întoarcă la puii lor,
care-i așteaptă pe banchiza mai groasă la câțiva kilometri distanță.
Așa că, deși tocmai au încheiat o partidă dificilă de înot,
trec rapid la atletism.
Toți sunt dotați cu echipament adecvat pentru supraviețuirea în condiții extreme.
Stratul gros de grăsime îi apără de frig.
Penajul impermeabil îi ține uscați.
Până și pe picioare au pene.
Fiecare adaptare e rafinată de evoluție pentru a face față celui mai dur ocean.
Aproape au ajuns acasă în siguranță,
când ceva neașteptat
îi oprește din drum.
Viața tuturor pinguinilor-imperiali depinde de prezența acestei banchize.
În timp ce pentru noi o mică crăpătură poate părea inofensivă,
pentru ei semnalează o schimbare înfricoșătoare.
Și, deși nu știu de ce, sunt îngrijorați pe bună dreptate.
Criza climatică a ajuns în cea mai izolată regiune a oceanelor noastre.
Lumea pinguinilor suferă din cauza valurilor record de căldură,
cu temperaturi cu până la 28 °C peste normal.
Dacă gheața se topește înainte ca penajul puilor să devină impermeabil,
puii se vor îneca.
Multe colonii au suferit deja pierderea prematură a gheții,
care s-a soldat cu moartea a zeci de mii de pui.
Pentru cei mai rezistenți specialiști în supraviețuire,
aceasta ar putea fi cea mai dificilă provocare.
Oamenii de știință se tem că, dacă încălzirea continuă,
până la final de secol, Oceanul Antarctic ar putea rămâne fără pinguini-imperiali.
Curentul își continuă călătoria
și este îngustat de Peninsula Antarctică,
unde vântul și curenții puternici obligă apele de adâncime
să se ridice la suprafață.
Aceste ape, care vin din Oceanul Pacific și Oceanul Atlantic,
sunt mai calde ca niciodată.
Curentul ascendent acționează ca o intrare secretă,
permițând căldurii să se infiltreze în curentul circumpolar
și accelerând topirea gheții.
Cu meterezele străpunse,
verile au devenit atât de calde, încât banchiza din jurul peninsulei
s-a topit tot mai mult.
Cea mai mare pierdere de gheață de când se fac măsurători.
Fără gheață sub care să se hrănească, mare parte din krill a părăsit aceste ape,
împreună cu multe animale care depind de el.
O parte din banchiza rămasă e protejată în interiorul fiordurilor.
De ea se agață o viețuitoare dependentă de gheață
care nu se dă dusă fără luptă.
Foca-mâncătoare-de-crabi.
Acest tânăr mascul robust e foarte rezistent.
Este un luptător.
Și cicatricile sale o dovedesc.
Născut pe banchiză, n-a pus niciodată înotătoarele pe uscat.
Dar, de la o vreme,
lumea lui a devenit de nerecunoscut.
A găsit una dintre puținele bucăți rămase de gheață pe care poate urca.
Și i se alătură o altă specie de focă,
foca-lui-Weddell, care caută și ea un refugiu.
Golful e neobișnuit de calm.
Un cârd de orci.
Balenele ucigașe ale Antarcticii.
Dar acestea nu sunt niște balene ucigașe oarecare.
Sunt vânătoare de foci
și le-au încolțit din toate direcțiile.
Pentru foci, banchiza a devenit o plută de salvare.
Din fericire, marginile sale ascuțite împiedică orcile, cu pielea lor subțire,
să se apropie prea mult.
Cât timp focile stau pe pluta lor, sunt în siguranță.
Dar acest cârd nu pleacă nicăieri.
Cooperând, își concentrează eforturile pentru a crea un val prova puternic.
Foca-mâncătoare-de-crabi urcă înapoi,
cu foca-lui-Weddell pe urme.
Dar vânătorii cu valuri
abia au început.
Foca-lui-Weddell, mai lentă și cu mai multă grăsime,
e ținta mai ușoară.
Spre deosebire de mâncătoarea de crabi,
foca-lui-Weddell nu e o luptătoare înnăscută.
Moartea focii-lui-Weddell e rapidă.
Dar vânătoarea
nu s-a terminat.
Aceste balene ucigașe nu găsesc suficientă hrană.
Agresiva focă-mâncătoare-de-crabi
nu e prada lor predilectă.
Dar, cu banchiza împuținată,
orcile vânează orice pot.
Cât orcile se regrupează, foca profită de ocazie și fuge.
O bucată de gheață prinsă între alte două o protejează de atacul lor.
Dar, demonstrând o inteligență strategică uimitoare,
balenele ucigașe încep să desprindă gheața.
Această bucată mai mare ar trebui să pună capăt urmăririi.
Dar vânătorii n-au terminat.
Cu ajutorul unei serii de valuri subacvatice,
dezmembrează ce a mai rămas.
Acum lucrează de dedesubt
ca să răstoarne gheața.
Foca-mâncătoare-de-crabi mai luptă încă.
Dar, oricât s-ar strădui,
nu reușește să scape de orci.
Până când nu mai are unde să fugă.
După patru ore de asalt neîntrerupt,
foca este epuizată.
Dar valurile devin mai mici.
Și mai puțin puternice.
Și orcile sunt epuizate.
„Ai câștigat.”
Balenele ucigașe pleacă, îndreptându-se către un viitor nesigur.
În lume există doar circa 100 de asemenea vânători specialiști în valuri.
Pe măsură ce banchiza scade, scad și șansele lor.
Dacă își pierd abilitatea de a vâna așa,
îi vom pierde și pe ei.
Toată fauna din Antarctica depinde de înghețul mării.
Chiar și la mare adâncime.
Fiindcă în fiecare an, după ce se răcesc,
250 de trilioane de tone de apă de la suprafață se scufundă în adâncuri,
ducând cu ele marele curent.
La 900 m adâncime, întunericul și frigul se combină cu presiunea uriașă
pentru a încetini ritmul vieții.
Aici, pe fundul Oceanului Arctic,
trăiesc cele mai bătrâne animale de pe Pământ.
Acest burete Anoxycalyx joubini era aici înainte să fie construite piramidele.
Pot trăi până la 15.000 de ani.
Oceanul Antarctic e locul de naștere a nenumărate viețuitoare de adâncime.
Pe „aripile” marelui curent, ele s-au răspândit din Antarctica în lume.
Așa că astăzi,
cei ciudați și minunați
au ajuns în adâncurile tuturor oceanelor,
dezvăluind faptul că, datorită curentului,
Oceanul Antarctic e mai conectat cu restul decât ne-am imaginat.
Este inima vie a planetei
și pompează un flux de apă rece care alimentează curentul oceanic planetar
în călătoria sa de peste 120.000 km de la un ocean la altul,
formând un corp de apă interconectat,
marele nostru ocean planetar.
Fiindcă marele curent leagă toate oceanele între ele,
acțiunile oamenilor de peste tot
pot afecta viețuitoarele de peste tot.
Un gunoi dus de curent poate ajunge în celălalt capăt al lumii.
Din cauza acțiunilor noastre, încălzirea oceanelor e fără precedent.
Și, pe măsură ce curentul răspândește căldura în lume,
populațiile de pești migrează,
ceea ce le face mai greu de protejat.
Iar topirea gheții se accelerează,
ceea ce ar putea amenința însuși viitorul marelui curent.
Fără el,
vremea noastră ar devia și mai mult către extreme.
Dacă nu păstrăm sănătatea oceanelor,
s-ar putea ca acestea să nu ne mai susțină.
Totuși, aici, în Oceanul Antarctic,
am dovedit că putem lua măsuri atunci când contează cel mai mult.
Această balenă-australă este dovada vie.
În trecut, i-am vânat specia până au rămas sub 100 de femele fertile.
Dar în al unsprezecelea ceas, țările de pe întregul glob s-au unit
pentru a proteja balenele.
Și balenele-australe și-au revenit în mod remarcabil.
Astăzi, mii de exemplare vin din Antarctica
să se reproducă pe coasta sudică a Australiei.
Dovedind că, dacă le dăm o șansă, speciile marine își pot reveni.
Și, dacă putem salva o specie aflată în pragul dispariției,
sigur putem coopera
pentru a însănătoși oceanele noastre.
Tot mai mulți ne aducem contribuția.
Ne adunăm deșeurile.
Ne angajăm să reducem emisiile toxice.
Și protejăm diversele specii
și habitatele acestora.
Dacă acționăm acum,
avem încă puterea de a însănătoși marele nostru ocean planetar.
Subtitrarea: Raluca Dimitriu