MAAILMAMME MERET
Tämä on valtameristä syrjäisin.
KERTOJANA BARACK OBAMA
Suuntaamme lähimmältä mantereelta yli tuhannen kilometrin päähän.
Zavodovskin saarelle.
Se on altis tulivuorenpurkauksille.
Kasvillisuutta on niukasti.
Sitä riepottelevat myrskyt.
Zavodovskilla asuu kuitenkin yli 2 000 000 myssypingviiniä.
Ne ovat täällä, sillä ympäröivät vedet tarjoavat maailman parhaat kala-apajat.
Poikaset ovat tottuneet siihen, että ruoka tuodaan niille.
Haasteen ottavatkin vastaan ne, jotka toimittavat aterian.
Myssypingviiniemo.
Se on täynnä krillejä poikasiaan varten. Vain yksi asia seisoo sen tiellä.
Saarilinnoitusta ympäröivät äkkijyrkät kielekkeet.
Alas pääseminen on kyllin hankalaa.
Miten se siis pääsee ylös?
Se voisi kiivetä kallioita pitkin.
Ehkei ratkaisu olekaan merta vastaan taisteleminen.
Vaan sillä ratsastaminen.
Antaa virran vain viedä.
Virtaus kulkee tosin molempiin suuntiin.
Vaahtopäät eivät anna armoa.
Pingviinin täytyy pitää myssystään kiinni viedäkseen ruoan poikasille asti.
Se valmistautuu.
Pian saapuu aalloista suurin.
Onnistui!
Nyt on viimeisen haasteen aika.
Sen pitää kiivetä puolitoista kilometriä aktiivisen tulivuoren rinnettä pitkin.
Vain siten arvokas lasti saapuu perille.
Myssypingviini todistaa sitkeydellään, että selviytyminen todellakin palkitaan.
Se on tarpeen syrjäisimmässä valtameressä.
ETELÄINEN JÄÄMERI
Eteläinen jäämeri ympäröi Etelämannerta.
Sen vedet ovat maapallon kylmimmät.
Talvella päästään jopa 45 pakkasasteeseen.
Tuuli raivoaa yli 300 kilometriä tunnissa.
Syrjäisessä valtameressä valtamerikierto onkin voimakkaimmillaan.
Se suojelee kätkettyjä maailmoja.
Eteläisen jäämeren reunamilla sijaitsee Australian etelärannikko.
Sen kylmissä vesissä asuu mitä erikoisimpia lajeja.
Useita niistä ei ole missään muualla.
Rannikon tuntumassa elelee okakrotti.
Se on yksi harvoista kalalajeista, joka kävelee uimisen sijaan.
Tasmanianokakrotti on yksi maailman harvinaisimmista kaloista.
Niitä on kaikkiaan alle 3 000.
Sen varjelema aarre on siis arvokas.
Se on muninut ainoaan sopivaan paikkaan eli meritulppaanin varteen.
Munat ovat turvassa pohjan liejulta ja ankkuroituina virtaa vastaan.
Paikka on kuitenkin myös sellainen, jonne nälkäiset naapurit näkevät.
Poikasilla on onnea.
Niillä on varsin sitkeä emo.
Pyrstön heilautus.
Erakkorapu saa lähtöpassit.
Valtavat merietanat pakenevat, kun kala näyttää niille hampaansa.
Emolla on vastaus kaikille tunkeilijoille.
Myös sillä on kuitenkin arkkivihollisensa.
Valtava meritähti painaa kymmenen kertaa kalaemon verran.
Se tuntee jokaisella sadoista jaloistaan.
Niiden avulla se myös maistaa ja haistaa.
Meritähti onkin haistanut okakrotin munat.
Pureminen ja töniminen eivät nyt auta.
Sitä ei voi pysäyttää.
Emo ei silti voi luovuttaa.
Se tekeekin vaarallisen siirron.
Se tarjoutuu meritähden saaliiksi itse.
Se on epätoivoinen yritys saada meritähti pois munien kimpusta.
Uhraus vaikuttaa häkellyttävältä.
Väärä hälytys.
Emo livahtaa pakoon.
Tasmanianokakrotit selviytyvät sitkeiden emojen neuvokkuuden ansiosta.
Eteläisellä jäämerellä pitääkin tehdä kaikkensa selviytyäkseen.
Etelää kohti mentäessä valtameri muuttuu yhä julmemmaksi.
Valtamerikierto kiertää kokonaisuudessaan Eteläisen jäämeren ympäri.
Se on tuhansien kilometrien levyinen ja neljän kilometrin syvyinen vesiseinä.
Se tunnetaan Länsituulten virtana.
Sen tielle osuu Etelä-Georgia.
Se on maailman syrjäisimpiä saaria.
Keväisin sitä ei kuitenkaan uskoisi.
Silloin saarella riittää vilinää.
Missään muualla ei ole yhtä monipuolista rannikkolajien kirjoa.
Nyt on lisääntymisaika.
Ranta on tupaten täynnä jättiläisiä.
Urosmerinorsuja.
Ne taistelevat lisääntymisoikeuksistaan.
Ne voivat painaa lähes neljä tonnia ja kasvaa yli kuuden metrin pituisiksi.
Nämä järjestyksenvalvojat ovatkin kaikista suurimpia ja häijyimpiä.
Koviksetkin olivat silti joskus pieniä.
Poikanen on vasta muutaman tunnin ikäinen.
Se kohtaa monia haasteita kasvaessaan itse yhdeksi jättiläisistä.
Ensin sen pitää kuitenkin täyttää ylisuuri nahkansa emon maidolla.
Sillä on nimittäin kilpailija.
Etelämantereenkihu.
Sitä ei haittaa varastaa pienokaiselta.
Kihu lähtee etsimään helpompaa kohdetta.
Poikanen on oppinut läksynsä.
Pitää pysy emon lähellä.
Seuraava koettelemus ei olekaan helppo.
Rannalla on niukasti tilaa, ja jännitteet kasvavat äärimmilleen.
Jättimäiset urokset tekevät kaikkensa puolustaakseen reviiriään.
Niille on aivan sama, kuka jää jalkoihin.
Vastasyntyneet kuolevatkin useimmiten urosten murskaamina.
Tänään pienokainen kuitenkin saa toisen mahdollisuuden.
Emo ei ole toistaiseksi jättänyt sitä.
Kolmen viikon aikana sen paino nousee lähes 70 kilon verran.
Sitten kaikki muuttuu.
Eräänä päivänä se herää järkytykseen.
Emo on poissa.
Se on antanut poikaselle maitoa lähes puolet kehonpainostaan.
Sen pitää palata valtamereen syömään.
Poikanen ei voi lähteä mukaan, koska ei osaa vielä uida.
Sen pitää opetella turvallisessa paikassa.
Sen keskittyminen kuitenkin herpaantuu.
Jokaisen merinorsun elämässä koittaa äärimmäisen mullistava hetki.
Nimittäin ensikosketus veteen.
Se reagoi veteen häkellyttävällä tavalla.
Se pidättää hengitystään.
Sen syke hidastuu.
Veri virtaa sen aivoihin.
Matkan ensiaskel on nyt otettu.
Poikasesta on tulossa merinisäkäs.
Sillä on vielä paljon opittavaa.
Se harjoittelee kuukauden matalikossa muiden poikasten kanssa.
Sitten se on ensi kertaa valmis merelle.
Muutamassa vuodessa se oppii pidättämään hengitystään yli kahden tunnin ajan.
Se sukeltaa parin kilometrin syvyyteen.
Jonain päivänä se palaa näille rannoille.
Siihen mennessä siitä on kasvanut kenties valtameriemme häijyin merinorsu.
Valtamerikierto jatkaa Etelä-Georgiasta viisi miljardia kuutiometriä sekunnissa.
Sitä vauhdittavat raivoisat tuulet sekä maapallon pyöriminen.
Se on voimakkain liikkuva vesimassa koko maapallollamme.
Se on valtava muuri muille valtamerille.
Sen keskellä sijaitsee syrjäisin maanosa.
Etelämanner.
Siellä on jäätynyttä erämaata yli 12 miljoonan neliökilometrin verran.
Monet maanosan valtavista jäätiköistä ulottuvat kauas rannikosta.
Ne ovat kuin kelluvia jäähyllyjä.
Eteläisimmässä osassa valtamerikierto työntyy Rossin jäähyllyn alle.
Se on suurempi kuin Kalifornian osavaltio.
Jää on paikoin yli 240 metrin paksuista.
Minne valtamerikierto virtaakin,
se saa aikaan elämää.
Selkärangattomat ovat eläneet täällä miljoonia vuosia lähes muuttumattomina.
Ne kaikki odottavat seuraavaa ateriaansa.
Niin myös Etelämantereen merihämähäkki.
Se on lautasen kokoinen.
Se ei ole kenties syönyt kuukausiin.
Kilpailu on täällä kovaa.
Ruokaa saa siis vielä odottaa.
Sen pitää löytää paikka, jossa sillä on etulyöntiasema.
Sellaisessa paikassa vesi on niin kylmää, että se on lähellä jäätymispistettä.
Jääkristallit kasvavat kaikilla pinnoilla, joihin ne vain sattuvat yltämään.
Ne muodostavat jääluolia.
Niiden kauneus kätkee kuitenkin vaaran.
Jäähän ei nimittäin kannata koskea.
Muuten voi jäädä ansaan.
Eräille vaara tarjoaa kuitenkin riskialttiin mahdollisuuden.
Nimittäin merihämähäkille.
Se käyttää hyödyksi pitkiä jalkojaan.
Se hiipii jään pinnalla.
Se varoo osumasta jääkristalleihin.
Lopulta se nauttii hyytelöillallisensa.
Kuka kaipaa verkkoa, kun on jääluola?
Länsituulten virta pitää yllä äärimmäisen kylmiä olosuhteita.
Se toimii ikään kuin jääkaappina, joka säilyttää kylmyyden.
Talvi tuo mukanaan muutoksia.
Valtameren pinta Etelämantereen ympärillä jäätyy kiinteäksi jäälevyksi.
Se kattaa 18 miljoonaa neliökilometriä.
Se on täydellinen suojapeite Eteläisen jäämeren tärkeimmille lajeille.
Yhdellä niistä on muihin nähden mittaamattomat voimat.
Etelänkrilli.
Biljoonat katkarapumaiset ja pikkuruiset äyriäiset syövät levää,
joka kasvaa aivan jään alla.
Niiden yhteispainon arvellaan olevan yli 400 miljoonaa tonnia.
Se on suurempi yhteismassa kuin millään muulla villieläimellä.
Kesän saapuessa jää sulaa.
Krillinmetsästäjät saapuvat paikalle.
Valkokulmapingviinejä.
Tuhansia kilometrejä uineita valaita.
Täällä järjestetään jokavuotiset pidot.
Talven tullen valaat lähtevät, ja meri saa jälleen jääpeitteen.
Vain sitkeimmät jäävät näihin maisemiin.
Miten niin ne eivät lennä?
Keisaripingviinejä.
Kaksi viikkoa merellä viettäneet vanhemmat palaavat poikastensa luokse.
Ne odottavat paksummalla jäällä useiden kilometrien päässä.
Ne ovat juuri uineet melkoisen matkan, mutta myös maalla liikkuminen luonnistuu.
Niillä kaikilla on sopivat varusteet äärimmäisissä olosuhteissa selviytymiseen.
Paksu rasvakerros suojaa niitä kylmältä.
Vedenpitävä höyhenpeite pitää ne kuivina. Niillä on höyheniä jopa jaloissa.
Evoluutio on saanut aikaan hienosäätöjä karuja valtameriolosuhteita varten.
Pingviinit ovat melkein perillä.
Tätä ne eivät odottaneet.
Matkalle osuu yllättävä mutka.
Jokaisen keisaripingviinin elämä on meren jääpeitteen varassa.
Pieni halkeama vaikuttaa harmittomalta.
Pingviineille muutos on kuitenkin karmiva.
Ne eivät ehkä tiedä, miksi, mutta niillä on syytäkin olla huolissaan.
Ilmastokriisi on saavuttanut valtameriemme syrjäisimmän kolkan.
Pingviinien maailma on nyt ennätysmäisten helleaaltojen armoilla.
Lämpötila voi olla jopa 27 astetta tavallista korkeampi.
Poikasten pitää saada vedenpitävä peite ennen jään sulamista.
Muuten ne hukkuvat.
Useat yhdyskunnat ovat jo kärsineet ennenaikaisesta jääkadosta.
Kymmeniätuhansia poikasia on kuollut.
Tämä saattaa olla kaikkein vaikein haaste jopa luonnon kovimmille selviytyjille.
Mikäli lämpeneminen jatkuu samaan malliin,
vuosisadan lopussa keisaripingviinejä ei enää nähdä Eteläisellä jäämerellä.
Valtamerikierto pujahtaa matkallaan Antarktiksen niemimaan halki.
Siellä kovat tuulet ja virtaukset nostavat syvällä olevan veden pinnalle.
Tyyneltämereltä ja Atlantilta oleva vesi on nyt lämpimämpää kuin koskaan ennen.
Virtaus toimi salaisena sisäänkäyntinä.
Se päästää lämmön Länsituulten virralle, mikä lisää sulamista entisestään.
Puolustus ei ole entisellään. Kesistä onkin tullut niin äärimmäisiä,
että niemimaata ympäröivää jäätä alkaa olla yhä niukemmin.
Jääkato on suurin tähän saakka kirjattu.
Krillit eivät voi ruokailla jään alla, joten ne ovat hylänneet nämä vedet.
Samoin niistä riippuvat lajit.
Viimeiset jäljellä olevat jään rippeet ovat suojassa vuonojen uumenissa.
Niihin on takertunut jäätiköiden sankari, joka ei luovuta ilman kunnon kamppailua.
Krillihylje.
Nuorelle urokselle ei ryttyillä.
Se taistelee.
Arvet ovat siitä oiva todiste.
Se on syntynyt meren jäätiköillä eikä ole koskaan käynytkään maalla.
Viime aikoina sen maailma on kuitenkin muuttunut lähes tunnistamattomaksi.
Se on valinnut lepopaikakseen yhden jäljellä olevista jäälautoista.
Seurana on toisen hyljelajin edustaja.
Myös weddellinhylje etsii turvapaikkaa.
Lahdella on epätavallisen hiljaista.
Miekkavalaita.
Ne ovat Etelämantereen tappajavalaita.
Nämä eivät olekaan tavallista sorttia.
Ne saalistavat hylkeitä.
Ne ovat peittäneet kaikki pakoreitit.
Jää toimii hylkeille pelastuslauttana.
Onneksi jään reunat ovat terävät.
Ne estävät ohutnahkaisia tappajavalaita pääsemästä liian lähelle.
Hylkeet ovat turvassa niin kauan kuin vain pysyvät lauttansa päällä.
Parvi ei kuitenkaan mene minnekään.
Yhdessä ne valjastavat voimansa ja luovat valtavan keula-aallon.
Krillihylje kiipeää heti takaisin.
Weddellinhylje seuraa perässä.
Aaltosaalistajat eivät luovuta.
Tuo oli vasta alkusoittoa.
Weddellinhylje on hitaampi, ja sillä on enemmän rasvaa.
Se on helpompi kohde.
Weddellinhylkeet eivät ole luonnostaan taistelijoita krillihylkeiden tapaan.
Weddellinhylje kokee nopean kuoleman.
Saalistusretki ei ole kuitenkaan ohi.
Tappajavalaat etsivät kuumeisesti ateriaa.
Pahansisuinen krillihylje ei olekaan niille mieluisin vaihtoehto.
Jäätä ei ole kuitenkaan paljon, joten ne saalistavat lähes mitä vain.
Tappajavalaat kokoontuvat uudelleen, ja hylje tarttuu tilaisuuteen paeta.
Kahden lautan väliin juuttunut kappale suojelee hyljettä valaiden hyökkäykseltä.
Valaat lyövät kuitenkin päänsä yhteen häkellyttävällä tavalla.
Ne vapauttavat jäälautan pinteestä.
Isompi lautta pitänee valaat poissa.
Ne eivät kuitenkaan luovuta.
Ne hyödyntävät pinnanalaisia aaltoja.
Ne murtavat jäljellä olevan jään.
Ne hyökkäävät alhaalta käsin ja yrittävät kääntää jään ylösalaisin.
Krillihylje ei kuitenkaan anna periksi.
Se ei onnistu karistamaan valaita, vaikka yrittääkin kaikkensa.
Muuta pakopaikkaa ei enää ole.
Saalistusta on jatkunut nyt neljä tuntia.
Hylje on täysin uupunut.
Aallot ovat kuitenkin nyt pienempiä.
Ne eivät ole enää yhtä voimakkaita.
Myös tappajavalaat ovat uupuneita.
Voitit.
Tappajavalaat jatkavat matkaansa epävarmaa tulevaisuutta kohti.
Aaltojen avulla metsästäviä valaita on maailmalla jäljellä enää noin sata.
Niiden elinolosuhteet kapenevat jään sulamisen myötä.
Menetämme pian nekin, jos ne eivät enää voi metsästää näin.
Kaikki Etelämantereen lajit ovat riippuvaisia meren jäätymisestä.
Jopa syvällä pinnan alla.
Noin 250 biljoonaa tonnia pintavettä kylmenee joka ikinen vuosi.
Se painuu kohti syvyyksiä ja vetää valtamerikierron mukaansa.
Yli 900 metrin syvyydessä pimeys, paine ja äärimmäinen paine yhdistyvät.
Samalla elämän rytmi hidastuu.
Nyt ollaankin Eteläisen jäämeren pohjassa.
Täällä elävät maapallon vanhimmat yksilöt.
Tämä tulivuorisieni oli olemassa ennen Egyptin pyramidien rakentamista.
Ne voivat elää jopa 15 000 vuotta.
Eteläinen jäämeri toimii syntypaikkana lukemattomille syvänmeren asukkaille.
Valtamerikierron mukana ne siirtyvät Etelämantereelta muuallekin.
Nykyään sen ihastuttavia erikoisuuksia tavataankin aivan kaikkialla.
Ne ovat löytäneet tiensä jokaisen valtameren syvyyksiin.
Valtamerikierto on osoittanut sen,
että Eteläinen jäämeri on kytköksissä muihin meriin kuviteltua enemmän.
Se on planeettamme sykkivä sydän.
Sen pumppaama kylmä virtaus antaa voimaa valtamerikierrolle.
Virtaus kulkee yli 120 000 kilometriä yhdestä valtamerestä toiseen.
Se muodostaa yhtenäisen vesistön,
joka on kuin yksi suuri valtameremme.
Valtamerikierto yhdistää valtameremme.
Siksi teoillamme on merkitystä.
Ne vaikuttavat elämään aivan kaikkialla.
Virtaus voi kuljettaa yksittäisen roskan toiselle puolelle maailmaa.
Valtameremme ovat nyt lämpimämpiä kuin koskaan toimintamme takia.
Virtaus levittää lämpöä ympäri maailmaa, minkä vuoksi kalakannat liikkuvat.
Niitä on siksi vaikeampi suojella.
Jään sulaminen kiihtyy jatkuvasti.
Se saattaakin uhata jopa valtamerikierron tulevaisuutta.
Ilman sitä sääilmiöistä voisi tulla vieläkin äärimmäisempiä.
Jos emme huolehdi valtameristämme,
ne eivät enää voi huolehtia meistä.
Eteläinen jäämeri onkin esimerkki siitä,
että voimme tarttua toimeen silloin, kun sillä on eniten merkitystä.
Etelänmustavalas on siitä elävä todiste.
Niitä pyydystettiin ennen niin paljon, että jäljelle jäi alle 100 naarasta.
Koko maailma päätti kuitenkin vetää yhtä köyttä aivan viime hetkellä.
Valaita päätettiin suojella.
Etelänmustavalaat ovatkin elpyneet uskomattomalla tavalla.
Nykyään tuhatpäinen parvi suuntaa Australian etelärannikolle lisääntymään.
Valtamerien elämä saakin uutta virtaa, kun vain annamme sille mahdollisuuden.
Onnistuimme jo pelastamaan yhden lajin sukupuuton partaalta.
Voimme siis tehdä yhteistyötä sen eteen, että valtameremme voisivat paremmin.
Yhä useammat ryhtyvät toimeen.
Jätteitä kerätään.
Päästöjä luvataan vähentää.
Lajeja suojellaan.
Niin myös niiden koteja.
Jos toimimme nyt,
pystymme vielä pelastamaan suuren ja yhtenäisen valtameremme.
Tekstitys: Milka-Maria Mauranen