UNA SÈRIE DOCUMENTAL DE NETFLIX
Al nostre oceà més remot...
a més de 1.500 quilòmetres del continent més pròxim...
hi ha l'illa Zavodovski.
És propensa a les erupcions volcàniques...
té una vegetació escassa...
i hi ha moltes tempestes.
Amb tot, Zavodovski és la llar de més de dos milions...
de pingüins carablancs.
Són aquí perquè l'aigua circumdant
els proporciona un dels millors llocs de pesca del món.
Aquests petits estan acostumats que els portin el menjar.
El repte el té qui fa l'entrega.
Una mare carablanca.
Està plena de krill per als fills.
Només té un impediment.
Els penya-segats escarpats que envolten aquesta fortalesa insular.
Ja és prou difícil per a qui intenta baixar d'aquí.
Com hi pujarà?
Es podria enfilar per les roques.
Potser la solució no és lluitar contra l'oceà,
sinó surfejar-lo.
Deixar-se portar.
Però el corrent va en dues direccions.
Les aigües braves no tenen pietat.
Si vol portar el menjar a les seves cries, s'haurà de posar bé el casc.
Cal que es prepari
per aprofitar l'onada més gran de totes.
Ho ha aconseguit!
Ara, la prova final.
Més d'un quilòmetre de pujada pel vessant d'un volcà actiu.
Així, entrega la valuosa càrrega.
L'estoic pingüí carablanc
demostra que els forts que sobreviuen tenen la seva recompensa
a l'oceà més aïllat de tots.
OCEÀ ANTÀRTIC
L'oceà Antàrtic envolta completament l'Antàrtida.
Conté les aigües més fredes del planeta.
A l'hivern, la temperatura baixa per sota dels 45 graus negatius.
Els vents quasi arriben als 320 quilòmetres per hora.
En aquest oceà remot, el corrent oceànic global és més potent.
Fa temps que protegeix mons amagats.
Als marges de l'oceà Antàrtic, hi ha la costa del sud d'Austràlia.
A les seves aigües fredes, hi ha espècies extraordinàries.
Moltes només es troben aquí.
Mar endins...
viu el peix amb mans.
És un dels pocs peixos que prefereix caminar a nedar.
Aquesta Brachionichthys hirsutus és un dels peixos més estranys del món.
N'hi ha menys de 3.000.
Per això el que està protegint té moltíssim valor.
Ha posat els ous a l'únic lloc possible,
a la tija d'una tulipa marina.
Així creixen sobre el sòl llimós, ancorats contra el corrent.
Però també són a plena vista dels veïns famolencs.
Les cries tenen sort.
És una mare d'acer.
Amb cops de cua...
fa fora els bernats ermitans.
Als llimacs marins gegants els mossega fins que es retiren.
Té una resposta per a cada invasor.
Però inclús ella...
té un gran enemic.
Una estrella de mar monstruosa que pesa deu vegades més que ella.
Els seus centenars de peus...
tenen tacte,
gust i olfacte.
Han captat l'olor dels seus ous.
Mossegar-la i empentar-la no serveix de res.
És imparable.
Però no es pot rendir.
Així que fa un moviment arriscat.
Ella mateixa s'ofereix a l'estrella de mar.
És un intent desesperat per allunyar-la dels ous.
Sembla un sacrifici enorme.
Però, aleshores...
s'escapoleix.
Gràcies a mares resilients com ella,
el peix amb mans encara se'n pot sortir.
A l'oceà Antàrtic, cal fer el que sigui per sobreviure.
Com més al sud vagis, més hostil es torna l'oceà.
El gran corrent encercla tot l'oceà Antàrtic.
Forma un mur d'aigua giratori
de quatre quilòmetres de profunditat i 1.600 quilòmetres d'amplada.
És el corrent circumpolar.
En la seva trajectòria...
hi ha Geòrgia del Sud.
És una de les illes més remotes del món.
Tanmateix, durant unes setmanes de primavera...
és l'indret més concorregut de tots.
Aquesta densitat de fauna costera no s'ha trobat enlloc més.
És l'època de zel.
Cada centímetre d'aquesta platja se la disputen animals gegants.
Els elefants marins mascle
lluiten a la costa pel dret a reproduir-se.
Poden arribar a fer sis metres de llarg i a pesar més de 3.600 quilos.
Aquests esbirros són els més grossos i dolents.
Però inclús els més forts...
han sigut petits.
Aquesta cria ha nascut fa unes hores.
S'enfrontarà a molts reptes per convertir-se en un gegant.
Per començar, ha d'omplir la pell que li penja per tot arreu
amb la llet nutritiva de sa mare.
Perquè té competència.
Un paràsit gros austral.
No té miraments a l'hora de robar a una cria.
El paràsit se'n va a buscar un objectiu més fàcil
i el petit aprèn una lliçó:
cal ser a prop de la mare.
Però la pròxima prova no serà tan senzilla.
Com que la platja està atapeïda, les tensions augmenten.
Res atura els mascles gegants que defensen el seu territori.
Els és igual qui s'emportin per davant.
L'aixafament és la primera causa de mort entre les cries.
Però avui aquest petitó té una segona oportunitat.
Fins ara, la mare no se n'ha separat.
Durant les pròximes tres setmanes, guanyarà uns 70 quilos.
Aleshores, tot canviarà.
Perquè un dia es desperta i s'adona d'una cosa terrible.
La mare se n'ha anat.
Després de donar-li la meitat del seu pes corporal en llet,
ha de tornar a l'oceà per alimentar-se.
Ell no la pot seguir perquè no sap nedar.
Ha de trobar un lloc segur per aprendre.
Però es distreu...
amb facilitat.
El moment decisiu per a qualsevol cria d'elefant marí
és el seu primer contacte amb l'aigua.
Quan hi entra, té una reacció extraordinària.
Aguanta la respiració.
El cor se li alenteix.
La sang va cap al cervell.
És el primer pas en el seu viatge...
per convertir-se en un mamífer marí.
Però li queda molt per aprendre.
Acabat el mes de pràctica a poca fondària amb les altres cries...
està llest per entrar a l'oceà per primera vegada.
Durant els pròxims anys,
aprendrà a aguantar la respiració més de dues hores
i a bussejar a una profunditat de més 1.800 metres.
Un dia, tornarà a aquestes costes
sent el fòcid més gros i fort dels nostres oceans.
Des de Geòrgia del Sud,
el gran corrent avança a 140 milions de metres cúbics per segon.
Impulsat per vents ferotges i per la rotació de la Terra,
esdevé el moviment d'aigua més potent del planeta.
És una barrera colossal per als altres oceans.
Just al mig, hi ha el continent més aïllat de tots.
L'Antàrtida.
Més de 13 milions de quilòmetres quadrats
de natura congelada.
Moltes glaceres vastes del continent s'estenen des de la terra
i formen plataformes de gel que suren sobre l'oceà.
A l'extrem sud de l'oceà,
el corrent s'obre pas sota la barrera de gel de Ross,
que és més gran que l'estat de Califòrnia.
El gel té més de 240 metres de gruix.
Amb tot, per on passa el corrent...
hi ha vida.
Aquí baix, han existit invertebrats, aparentment sense canviar gens,
durant milions d'anys.
Tots clamen el pròxim àpat.
Incloent-hi l'aranya de mar antàrtica.
Fa la mida d'un plat.
Segurament, fa uns quants mesos que no menja.
Amb tota la competència que hi ha...
no sembla que això hagi de canviar aviat.
Ha de trobar un lloc on ella tingui avantatge.
Un indret on l'aigua sigui tan freda que estigui a punt de congelar-se.
On creixin cristalls de glaç a qualsevol superfície...
i formin cavernes de gel.
Però la seva bellesa n'amaga el perill.
Qualsevol animal que toqui el gel...
s'hi pot quedar atrapat.
Però aquest perill...
és una oportunitat arriscada...
per a l'aranya de mar.
Amb les seves potes llargues i fines,
es mou de puntetes pel gel.
Anant amb compte de no quedar-s'hi enganxada...
xucla el seu sopar gelatinós.
Qui necessita una teranyina tenint una cova de gel?
Aquestes condicions gèlides les manté el corrent circumpolar,
que actua com una nevera i no deixa escapar el fred.
A mesura que cau l'hivern,
l'oceà que envolta l'Antàrtida es congela i forma una extensió vasta i sòlida.
Cobreix fins a divuit milions de quilòmetres quadrats.
És l'amagatall perfecte per a una de les espècies més importants
de l'oceà Antàrtic.
Una que té un poder immesurable sobre la resta.
El krill antàrtic.
Bilions d'aquests petits crustacis semblants a les gambes
s'alimenten de les algues que creixen sota el gel marí.
Es calcula que tots plegats sumen 400 milions de tones.
És la biomassa més gran de tots els animals salvatges.
Quan arriba l'estiu, el gel es fon...
i els caçadors de krill s'hi abalancen.
Des de pingüins de corona blanca locals
fins a grans balenes que recorren milers de quilòmetres.
És el gran festí anual.
En acabat, l'hivern arriba.
Les balenes marxen i el mar es torna a congelar.
Només els més forts s'hi queden.
Qui diu que no volen?
Pingüins emperador.
Després de dues setmanes al mar,
aquests pares han de tornar amb les seves cries,
que els esperen sobre el gel gruixut, a quilòmetres de distància.
Encara que acabin de fer una bona nedada,
passen de seguida al mode terrestre.
Estan equipats amb tot el que cal per sobreviure en condicions extremes.
El greix dens els protegeix del fred.
El plomatge impermeable els manté secs.
Tenen plomes inclús a les potes.
L'evolució els ha anat adaptant per poder subsistir a l'oceà més dur.
Quasi han arribat sencers a casa.
Però un fet inesperat...
ho atura tot.
La vida de tots els pingüins emperador depèn de la presència de gel marí.
Encara que una esquerda petita ens pugui semblar inofensiva,
per a ells indica un canvi espantós.
Si bé no saben per què, tenen raó d'estar preocupats.
La crisi climàtica ha arribat a la regió més aïllada dels oceans.
El món dels pingüins sofreix unes onades de calor rècord,
de fins a 28 graus Celsius més de l'habitual.
Si el gel es fon abans que a les cries els creixi la capa impermeable...
s'ofegaran.
A moltes colònies hi ha hagut una pèrdua prematura del gel,
cosa que ha provocat la mort de desenes de milers de cries.
Per a uns experts en resistència tan aguerrits,
aquest pot ser el repte més difícil de tots.
Els científics temen que, si l'escalfament continua,
a final de segle potser tindrem un oceà Antàrtic sense pingüins emperador.
El gran corrent continua el seu camí,
que s'estreteix per la península Antàrtica.
Els vents ferotges i forts corrents
fan pujar l'aigua del fons a la superfície.
Aquesta aigua, que prové dels oceans Pacífic i Atlàntic,
avui és més calenta que mai.
L'aflorament actua com una entrada secreta
i permet que l'escalfor impregni el corrent circumpolar,
cosa que agreuja el desglaç.
Amb les defenses debilitades,
els estius han esdevingut tan extrems que el gel marí al voltant de la península
és cada vegada més escàs.
És la pèrdua més gran de gel des que hi ha registres.
Sense gel on alimentar-se,
la majoria dels krills han abandonat aquesta aigua,
junt amb molts dels animals que en depenen.
Una part del gel marí restant està protegida ben endins dels fiords.
Encara resistint, hi ha un animal que depèn del gel
i que no es donarà per vençut.
Una foca menjacrancs.
Aquest mascle jove i robust és el més dur de tots.
És un lluitador.
Les seves cicatrius ho demostren.
Ha nascut al gel marí i no ha posat mai una aleta a terra ferma.
Però, últimament,
el seu món s'ha tornat irreconeixible.
Ha trobat un dels pocs blocs de gel que queden per pujar-hi.
Se li uneix una altra espècie de foca,
una Weddell que també busca refugi.
La badia està insòlitament tranquil·la.
Orques.
Les balenes assassines de l'Antàrtida.
Però aquestes no són unes balenes assassines qualssevol.
Són caçadores de foques.
Han cobert totes les sortides.
Per a les foques, el gel marí és un bot salvavides.
Per sort, les seves vores afilades eviten que les balenes, de pell fina,
s'hi acostin massa.
Les foques, mentre es quedin al bot, estan fora de perill.
Però aquesta bandada no se'n va enlloc.
Treballant en equip, canalitzen l'energia per crear una gran onada de proa.
La menjacrancs hi puja de seguida
i la de Weddell la segueix.
Però les caçadores...
tot just comencen.
La de Weddell, que és més lenta i té més greix,
és l'objectiu més fàcil.
A diferència de les menjacrancs,
les de Weddell no són lluitadores nates.
La foca de Weddell té una mort ràpida.
Però la caça...
no ha acabat.
A aquestes balenes els està costant trobar prou menjar.
La feroç menjacrancs...
no és la seva presa preferida.
Però, amb tan poc de gel,
han d'agafar el que puguin.
Mentre s'agrupen,
la foca aprofita el moment...
per escapolir-se.
Un tros de gel,
falcat entre uns altres dos, la protegeix de l'atac.
Però, en una demostració sorprenent d'intel·ligència tàctica,
les balenes assassines comencen a alliberar el gel.
Aquest tros més gros hi hauria de posar fi.
Tanmateix, la caça no ha acabat.
Amb una sèrie d'onades sota la superfície...
desmantellen el que en queda.
Ara treballen des de baix...
per bolcar el gel.
La menjacrancs encara té forces per lluitar.
Però, per més que ho intenti,
no se les pot treure de sobre.
Finalment, no hi ha més llocs on fugir.
Després de quatre hores de persecució constant,
la foca està exhausta.
Però les onades són cada vegada més petites...
i menys potents.
Les balenes assassines també estan cansades.
Tu guanyes.
Les balenes assassines es dirigeixen cap a un futur incert.
Al món, només n'hi ha unes cent que dominin la caça amb onades.
A mesura que el gel disminueix, el seu avenir és més incert.
Si perden l'habilitat de caçar així,
també desapareixeran.
Tota la fauna antàrtica depèn de la congelació del mar.
Inclús a molta profunditat.
Perquè cada any, a mesura que es refreden,
uns 250 bilions de tonelades d'aigua se submergeixen en les profunditats
i porten el gran corrent cap avall.
A més de 900 metres,
la combinació de foscor, fred i una pressió enorme
alenteixen el ritme de la vida.
Aquí, al fons de l'oceà Antàrtic...
hi ha els animals vius més vells de la Terra.
Aquesta esponja volcànica ja existia abans que es construïssin les piràmides.
Poden viure 15.000 anys.
L'oceà Antàrtic és el lloc d'origen de molts animals de les profunditats.
A cavall del gran corrent, s'han escampat fora de l'Antàrtida.
Avui dia,
l'estrany i el meravellós...
han arribat al fons de tots els oceans.
Això demostra que, gràcies al corrent,
l'oceà Antàrtic està més lligat als altres del que ens imaginàvem.
És el cor del planeta.
Bomba un flux d'aigua freda i profunda que impulsa el corrent oceànic global...
en el seu viatge de 120.000 quilòmetres d'un oceà a l'altre.
Així es forma un sol cos d'aigua interconnectat
que és el nostre gran oceà.
Però, com que el corrent connecta tots els oceans,
el que fem en una banda
pot afectar les vides de qualsevol lloc del planeta.
Un residu endut pel corrent pot acabar a l'altra punta del món.
Per culpa de les nostres accions, els oceans són més càlids que mai.
Com que el corrent propaga l'escalfor arreu del món,
els peixos es deplacen...
i es fa més complicat protegir-los.
A més, el desglaç s'accelera.
Això pot suposar una amenaça per al futur del gran corrent en si.
Sense el corrent,
el nostre clima seria encara més extrem.
Si no conservem els oceans,
pot ser que ens deixin de mantenir.
Amb tot, a l'oceà Antàrtic,
hem demostrat que prenem mesures quan realment importa.
Aquesta balena franca del sud n'és la prova vivent.
Quan les caçàvem, van arribar a quedar menys de cent femelles reproductores.
Però, a última hora, els països d'arreu del món es van unir
per protegir les grans balenes.
Les balenes franques s'han recuperat d'una manera increïble.
Avui dia, milers d'elles viatgen des de l'Antàrtida
per reproduir-se a la costa sud d'Austràlia.
Això demostra que la vida marina es recupera si li donem una oportunitat.
Si podem ajudar a salvar espècies que s'estan a punt d'extingir,
segur que podem col·laborar
per guarir els nostres oceans.
Cada vegada som més els que actuem.
Recollim els residus.
Ens comprometem a reduir les emissions.
Protegim les espècies...
i la seva llar.
Si actuem ara, encara tenim el poder
d'ajudar a guarir el nostre únic gran oceà.
Subtítols: Paula Fernández Espriu