UN SERIAL DOCUMENTAR NETFLIX
O PRODUCȚIE WILD SPACE
ÎN PARTENERIAT CU FREEBORNE MEDIA ȘI HIGHER GROUND
OCEANELE NOASTRE
O femelă de urs-polar.
Prădătorul de vârf din oceanul în cea mai rapidă schimbare.
NARAT DE BARACK OBAMA
Hoinară pe mare
și pe suprafața ei înghețată.
Și are însoțitori.
Doi mici năzdrăvani flămânzi.
Puii ei s-au născut pe uscat,
dar își vor petrece mai toată viața pe acest ocean înghețat.
Și cade în sarcina ei să-i învețe să găsească de mâncare.
Lecția numărul unu: cum să te deplasezi pe banchiză.
Nu e ușor când se mișcă întruna.
Pentru puiul cel mai mic, lecția banchizelor
e cam greu de prins.
Din cauza încălzirii globale, gheața e mai subțire
și mai puțin rezistentă decât când era ea pui.
Puiul cel mic începe să rămână în urmă.
Așa că mama decide că azi s-a sunat de ieșire.
E timpul să-i ducă înapoi la loc sigur, până nu se udă și nu obosesc prea tare.
Pentru cel mic, e prea mult.
Pe acest ocean care se topește rapid, va înfrunta multe obstacole.
Fiind atât de mic, e vulnerabil la hipotermie.
Din cauza acesteia, aproape jumătate dintre puii de urs-polar
nu ajung să împlinească un an.
Mama trebuie să decidă.
Să-i dea prioritate puiului mai puternic și să mai caute de mâncare?
Sau să-l lase pe cel mai slab să-i tragă înapoi?
Strigătele puiului ei
se dovedesc imposibil de ignorat.
A fost o zi grea,
dar puiul a învățat o lecție importantă.
Să nu se dea niciodată bătut.
Viitorul acestui ocean care se topește se scrie acum.
Doar cei capabili să se adapteze vor supraviețui
în oceanul în cea mai rapidă schimbare de pe Terra.
OCEANUL ARCTIC
Vreme de mii de ani, Oceanul Arctic a fost înghețat.
Astăzi, acțiunile noastre topesc această barieră
care ținea intrușii la distanță.
Criza climatică încălzește curentul oceanic planetar
și apele mai calde pătrund aici dinspre Atlantic,
creând probleme pentru unii și oportunități pentru alții.
În drumul său către nord, marele curent trece pe lângă Islanda,
unde unei viețuitoare marine extraordinare îi merge bine în pragul Oceanului Arctic.
Peștele-lup.
Se îndreaptă către nord, mâncând arici-de-mare după arici-de-mare.
Dar vara, îl interesează mai puțin hrana și mai mult să-și găsească o parteneră.
Pândește în căutarea unei „lupoaice”.
Oare ea va fi aleasa?
Pentru un mascul de pește-lup,
această femelă e superbă.
Dar, din păcate, se pare că s-a așezat la casa ei.
Următoarea!
În fiecare bârlog unde încearcă,
femelele au deja parteneri.
Dinții peștelui-lup nu-s doar pentru hrănire.
Rânjetul este un gest agresiv.
Lupul singuratic nu se poate pune
cu acest mascul protector,
ale cărui cicatrici indică faptul că a gonit mulți alți rivali.
În schimb, trebuie să aibă răbdare.
Să aștepte venirea unui alt burlac îndrăzneț.
Mai mare și mai curajos,
nou-venitul e un rival pe măsură pentru masculul cu cicatrici.
Pe margine, lupul singuratic așteaptă
să prindă momentul potrivit,
când ambii săi rivali sunt epuizați.
Abia acum, masculul acționează,
furișându-se lângă femela nepăzită,
pe care pare s-o cucerească cu un cadou.
Dar femela îi păcălește pe toți.
După împerechere, își părăsește iubitul, depunând icrele și lăsându-l de izbeliște.
Îl lasă să-și crească singur progeniturile în următoarele șapte luni,
când, dacă reușește,
unii dintre puii lor vor fi duși spre nord de marele curent,
odată cu milioanele de tone de apă caldă care curg spre zona arctică.
Combinația dintre curentul cald și încălzirea vremii
transformă gheața odată solidă în zloată.
Mamele și puii de morsă folosesc cele mai mari bucăți găsite
drept creșe plutitoare.
Au una dintre cele mai strânse legături dintre animalele arctice.
Se încălzesc cuibărindu-se împreună.
Dar, la aproape trei ani, unii pui sunt aproape cât mama lor.
Și acest pui nu mai e lumina ochilor ei.
Recent, locul i-a fost uzurpat
de un frățior enervant
care monopolizează laptele și afecțiunea mamei.
Când încearcă și el să-i atragă atenția,
este ignorat.
N-are de ales, trebuie să plece de acasă.
Femelele își petrec adesea toată viața în creșe,
dar vine o vreme când orice mascul de morsă
trebuie să plece de lângă mama sa pentru a-și găsi companie.
Și va străbate sute de kilometri în căutarea ei.
Orice adolescent are nevoie de prieteni de vârsta sa.
În sfârșit, iată o gașcă compusă mai ales din tineri masculi goniți de acasă,
care au înființat pe plajă un club exclusiv masculin.
Oare îl vor primi și pe el?
Clubul e puturos,
gălăgios
și, pentru a fi primit, trebuie să treci printr-o inițiere.
Ca să ajungă la cel mai cald loc, în mijloc,
puiul trebuie să treacă prin grămada de colți și grăsime.
E loc pentru un micuț?
E timpul să creeze o diversiune.
Nu le trebuie mult să se pornească!
Poate nu e suficient de mare ca să intre cu forța,
dar e suficient de mic ca să alunece peste ei.
În sfârșit, câștigă un loc ultracentral
și descoperă că aceste brute mari sunt, de fapt, niște băieți de zahăr,
care-i oferă tovărășia de care are nevoie.
Se pare că masculilor le merge bine în aceste grămezi de pe plaje,
dar mamelor cu pui le va fi mai greu să se adapteze schimbărilor zonei arctice
când gheața de care au nevoie pentru creșe devine tot mai instabilă.
Din cauza încălzirii globale,
jumătate din banchiza arctică de vară s-a pierdut în ultimii 40 de ani.
Mare parte din gheața rămasă plutește pe ocean,
la mila curentului, vântului și mareelor.
Sub suprafața înghețată, marele curent curge mai departe,
ducând cu sine forme de viață aparent delicate.
Un melc-de-mare,
cunoscut și ca înger-de-mare.
În corpul său translucid se văd mici organe strălucitoare.
Plutind în apropiere,
o ctenoforă refractă lumina în culori psihedelice.
Sunt surprinzător de rezistente la schimbarea temperaturii apei.
Recent, s-a descoperit că ctenoforele aparțin
celei mai vechi clase de viețuitoare marine care există și azi.
Timp de peste 500 de milioane de ani,
au fost supraviețuitoarele prin excelență ale oceanelor.
Dar în fața schimbărilor rapide,
majoritatea locuitorilor zonei arctice nu sunt așa rezistenți.
Acest lac înghețat, aflat la 800 km nord de cercul polar arctic,
ascunde un secret.
Păstrăvi-arctici, întemnițați de gheață.
Au evoluat pentru a supraviețui și în apă dulce, și în apă sărată.
Trecerea de la una la alta la momentul potrivit
e o chestiune de viață și de moarte.
Aici e mai cald decât în Oceanul Arctic,
așa că sute de păstrăvi au iernat în lac.
Dar hrana este săracă.
Și, după zece luni de post, sunt lihniți.
Slăbiți și înfometați, păstrăvii se adună lângă peretele de gheață,
așteptând să se încălzească vremea
și să se deschidă ecluza către zonele lor de hrănire estivale.
Se pregătesc să se întoarcă în apa sărată.
Așteaptă până când, în sfârșit,
râul începe să curgă,
legând din nou lacul lor de ocean.
Păstrăvii ajung în mare.
Dar sunt slăbiți și frigul îi încetinește.
Vreme de câteva zile, sunt vulnerabili.
Și pescărușii anunță ora mesei.
Banda de sushi e în mișcare!
Păstrăvii nu sunt o gustare rapidă,
dar sunt surprinzător de greu de prins.
Într-un ocean în care trebuie să profiți de orice ocazie,
este o șansă de a te ospăta.
Păstrăvii care supraviețuiesc se aventurează dincolo de gura râului,
în calea unui prădător mult mai mare.
Narvalul, inorogul mărilor.
Masculii prezintă un canin lung de până la trei metri,
cu milioane de terminații nervoase.
Încă descoperim care sunt numeroasele sale funcții.
Cu precizie milimetrică, „colțosul” separă un singur păstrăv.
Dar nu încearcă să-l străpungă.
Încearcă să-l paralizeze.
Și perseverența lui dă roade.
E prima oară când un narval a fost filmat vânând un păstrăv-arctic cu colțul său.
Și nu e singurul.
Alți masculi folosesc aceeași tehnică.
Încă nu știm dacă toți narvalii vânează așa
sau dacă aceștia sunt singurii care au învățat
să profite astfel de acest belșug sezonier.
Dar s-ar putea ca această binecuvântare să nu mai dureze mult.
Încălzirea globală ridică temperatura unor râuri costiere la peste 21 °C,
un prag peste care păstrăvul-arctic nu poate supraviețui.
Această delicată țesătură a vieții este în pericol.
Și am putea pierde acest spectacol arctic
înainte să avem ocazia să-l înțelegem pe deplin.
Curentul oceanic în încălzire nu are nicăieri un impact mai mare
decât în jurul unui grup de insule din regiunea polară.
Svalbard.
Clima insulelor Svalbard se încălzește de șase ori mai rapid decât media globală.
Acest peisaj în schimbare îi pune probleme unui urs-polar flămând,
care, în loc să meargă pe banchiză, trebuie să înoate în căutarea hranei.
O focă-cu-barbă.
Cea mai mare și mai grasă focă din zona arctică.
Ținta perfectă.
Urșii și focile se joacă de-a șoarecele și pisica pe banchize
de generații întregi.
Dar gheața se topește
și regulile se schimbă.
Ursul încearcă să învețe arta de a se furișa asupra prăzii prin apă.
Dar, pentru a avea succes, va trebui să fie mai discret.
Vrea să treacă neobservat,
dar nu poate să nu arunce o privire.
Și acum, urmăritorul devine cel urmărit.
E în spatele tău!
Foca îi arată atacatorului că a dat greș.
E timpul să renunțe.
Priceperea îi este pusă la încercare.
De data aceasta, între ei sunt peste 180 m de apă,
în care n-ai unde să te ascunzi.
Pentru a se deghiza aici,
trebuie să devină invizibil.
Nu e ziua lui norocoasă.
Ca urșii-polari să supraviețuiască în această lume nouă, mai caldă,
trebuie să stăpânească această strategie de vânătoare.
Banchizele în scădere sunt o problemă pentru vânătorii pe gheață,
dar topirea estivală a gheții este exact ce le trebuie păsărilor marine
pentru a se bucura de comorile arctice.
Garii-cu-ciocul-gros.
Sunt pinguinii nordului,
la fel de agile în apă cum sunt și în văzduh.
Aripile lor mici, dar puternice le permit să se scufunde la 200 de metri,
mai mult ca orice altă pasăre zburătoare.
Pe stâncile de 150 m de deasupra zonei de hrănire,
această mică pasăre marină
nu și-a udat încă aripile.
Trăiește în una dintre cele mai mari colonii de garii de aici.
Un oraș cârâitor cu peste 100.000 de locuitori.
Dar nu toți au parte de același început în viață.
Ea s-a născut în vârful acestui bloc-turn.
Ar putea părea un loc periculos pentru o familie,
dar ea duce o viață de lux.
Sub plapuma de puf a tatei, este ascunsă de prădători.
Mama îi aduce de mâncare zilnic, drept în apartamentul de lux,
dotat și cu baie privată.
Dedesubt, vecinii sunt obligați să trăiască în mizerie.
Până acum, acest pui privilegiat
n-a trebuit să se aventureze dincolo de confortul terasei sale.
Dar, la trei săptămâni,
a venit momentul să-și deschidă aripile.
Li se va alătura adulților în larg,
fiindcă hrana de lângă colonie e pe terminate.
Coborârea va fi cea mai mare provocare a vieții ei.
Încă nu știe să zboare
și nu poate ajunge în apă decât sărind.
Dacă ratează suprafața apei, chiar și cu câțiva metri,
se va lovi de stânci.
Sub ea, și alți pui se pregătesc să sară.
Cu cât saltul e mai mare, cu atât pare mai greu.
Adulții sar odată cu puii, pentru a-i încuraja.
Iar vulpile-polare așteaptă victimele.
În vârful coloniei,
pe mica femelă o așteaptă cea mai înfricoșătoare săritură.
Tata sare împreună cu ea.
Penele ei au amortizat îndeajuns șocul căzăturii.
Dar faptul că a ajuns în apă nu-i garantează siguranța.
Un pescăruș-de-ghețuri
e în căutare de pui rătăciți.
Pescărușii se ceartă,
dând timp întăririlor să sosească.
Și nu doar familia îi sare în ajutor.
Vin și vecinii de peste tot.
Pentru că, indiferent pe ce terasă s-au născut,
sunt solidari cu toții.
Marele curent își continuă drumul în jurul Oceanului Arctic,
unde o parte din curentul descendent trece printre insulele Arhipelagului Canadian.
Pasajul de Nord-Vest.
O cale maritimă legendară,
cunoscută ca fiind blocată de gheață.
Vântul și curentul sparg și comasează gheața,
creând vârfuri înghețate
de până la 18 metri grosime
și făcând-o impenetrabilă pentru majoritatea navelor.
Dar un locuitor al Arcticii navighează pe acest canal în felul său.
O femelă de delfin-alb și puiul ei,
într-o călătorie lungă către un loc secret.
Acești delfini-albi sunt supranumiți „canarii mărilor”.
Folosesc un limbaj complex,
care ajută puii să rămână în strânsă legătură cu mamele
în timp ce învață să străbată labirintul de gheață.
Acești delfini pricepuți într-ale gheții înoată prin crăpăturile din banchiză.
Multe animale nu se descurcă aici.
Dar delfinii-albi nu au înotătoare dorsală,
o adaptare care le permite să alunece pe sub gheață.
Puii își pot ține respirația timp de peste opt minute,
respirând prin găurile din gheață de pe drum.
În sfârșit, toată familia a trecut,
ajungând pe o coastă aproape lipsită de gheață.
Au bătut cale lungă pentru a ajunge în acest golfuleț.
Adulții vin aici de când erau ei pui.
Și azi, cei mai noi membri ai cârdului află de ce e golfulețul așa deosebit.
Își urmăresc părinții în apa adâncă de doar doi metri.
Vara, râurile care se topesc alimentează golful,
făcându-l cu 11 grade Celsius mai cald ca oceanul.
E un centru spa pentru delfinii-albi.
Și micuții încearcă dotările pentru prima oară.
Tata face un gomaj corporal,
în timp ce mătușile fac gimnastică acvatică.
Și, dacă știi unde să cauți,
există șmecherii pentru curățat locurile greu accesibile.
Mama îi arată puiului de delfin-alb
cum să folosească pietrele mai mari pe post de lufă.
Exact ce-i trebuia după luni de zile pe mare.
Dar centrul spa nu e folosit în exclusivitate de această familie.
Sosesc și alți delfini-albi.
Toți au venit să-și exfolieze pielea moartă și îngălbenită
și să scape de paraziți.
Se curăță până devin albi și strălucitori.
Până și puii învață ce importantă e îngrijirea personală.
În perioadele de vârf, aici vin până la 2.000 de delfini,
pentru a se bucura de beneficiile golfului,
creând una dintre cele mai animate petreceri la piscină ale delfinilor-albi.
Plăcerea lor este răsunătoare
și poate fi auzită pe sub apă preț de câțiva kilometri pătrați.
Dar vocile delfinilor sunt înecate de o nouă amenințare.
Poluarea fonică.
Oceanul Arctic se transformă dintr-un refugiu liniștit și înghețat
într-o autostradă maritimă aglomerată.
De cinci ori mai multe nave trec astăzi prin Pasajul de Nord-Vest
decât acum două decenii.
Creșterea traficului le face rău delfinilor-albi,
care se bazează mult pe lumea lor sonoră
și se adaptează greu la schimbări.
Căile lor străvechi de migrație sunt acum în conflict direct
cu noile rute maritime,
crescând riscul de a fi loviți de nave.
În toată zona arctică, națiunile se întrec
să-și revendice partea din această ultimă frontieră.
Anual, apar noi explorări industriale care să satisfacă cererea mondială.
Unele dintre cele mai valoroase resurse neexploatate din lume
se află, se pare, în adâncurile Arcticii.
Tehnologia, precum acest vehicul cu comandă de la distanță,
ne permite să explorăm adâncimi până acum necunoscute.
În apropiere de Polul Nord, la patru kilometri sub banchiză,
există o sursă străveche de căldură.
Un vulcan de mare adâncime.
Cel mai nordic găsit vreodată.
Fisurile sale sunt poleite cu metale prețioase.
Se estimează că milioane de tone de minerale
și 90 de miliarde de barili de țiței
se află în adâncurile Arcticii.
Oceanul se topește și devine mai accesibil.
Extragerea mineralelor și chiar pescuitul de adâncime
devin posibile.
Comorile din adâncurile arctice nu sunt pe deplin descoperite.
Dar sunt deja în mare pericol.
Acum, avem de ales.
Să exploatăm sau să protejăm aceste noi descoperiri incredibile.
În puțin peste trei ani,
curentul oceanic planetar își încheie drumul prin Oceanul Arctic,
ajungând de unde a plecat.
La începutul verii,
țărmurile din nord-estul Svalbardului ar fi în mod normal acoperite de gheață.
Dar încălzirea globală a transformat gheața în apă.
Această mamă și puii ei de un an caută hrană pe plajă.
Culesul a făcut mereu parte din arsenalul de abilități al urșilor.
Fără gheață pe care să vâneze, trebuie să se bazeze tot mai mult pe el.
La vârsta lor, mama trebuia să îndure maximum două luni de vară fără gheață.
Acum, absența gheții poate dura de două ori pe-atât sau mai mult.
Ceea ce înseamnă perioade lungi de foamete.
Ursoaica trebuie să-și învețe puii să se descurce,
căutând resturi
și învățând ce e comestibil și ce nu.
E derutant, chiar și pentru un adult.
Curentul poartă plastice și poluanți către zona arctică
din oceanele vecine.
Să rămâi încurcat în gunoiul de pe țărm poate fi o condamnare la moarte.
Dar nu de data asta.
Alte pericole sunt inevitabile.
Cum ar fi deșeurile chimice industriale.
Acestea se acumulează în organismul urșilor-polari
și le pot afecta capacitatea de reproducere.
În fața greutăților,
această mamă și restul locuitorilor zonei arctice
fac tot ce pot pentru a supraviețui.
Oceanul Arctic nu mai este fortăreața de gheață care a fost cândva.
Hoarde de nou-veniți merg spre nord pe urma gheții care se retrage,
precum orcile
și balenele-cu-cocoașă,
urmărindu-și interesul lor
și făcându-le concurență localnicilor.
Și iată, printre ei,
o balenă-albastră.
Cel mai mare animal
care a trăit vreodată pe Terra.
E lungă de aproape 30 de metri
și cântărește peste 150 de tone.
A făcut această călătorie lungă
pe urmele krillului, căruia îi priește curentul în încălzire.
Și nu e singură.
E prima dată când balenele-albastre din Atlantic au fost filmate
aducându-și puii atât de departe spre nord,
un semn al schimbărilor uriașe care se produc deja.
În criza climatică globală,
toți locuitorii zonei arctice luptă în prima linie.
Supraviețuirea lor în acest prețios ocean care se topește rapid
este în mâinile noastre.
În continuare, vom călători până la Oceanul Antarctic.
Izolat,
misterios
și îmbelșugat.
Marele curent aduce cu sine noi provocări
și doar cei destul de puternici
vor supraviețui.
Subtitrarea: Raluca Dimitriu