НАШІ ОКЕАНИ
Фолклендські острови.
Цей відкритий форпост у Південній Атлантиці
цілий рік атакують безжальні вітри
і хвилі.
Вони підіймають поживні речовини, що стимулює ріст водоростей,
які надають воді насиченого атлантичного зеленого кольору.
Затишшя між штормами триває недовго.
Тому якщо живеш тут,
то користуєшся будь-якими перервами в погоді.
Дельфіни Коммерсона.
Вони люблять борознити хвилі.
Їхні командні кольори —
такий собі камуфляж,
що розмиває обриси їхніх тіл.
Ці майже півтораметрові дельфіни ніколи не оминають нагоди погратися.
І це служить більшій меті...
розвиває їхній великий мозок...
і об'єднує їх у зграю.
Але вони тут не єдині серфери.
Морський лев.
Він місцевий альфа-самець.
Це його хвиля.
Він віджене всіх, кого зможе.
Але вони його не бояться.
Для дельфінів це можливість розважитися.
Сьогодні граємо у квача.
І коли морський лев припиняє погоню...
вони виходять зі схованки й шукають його.
Така гра тримає їх усіх у найкращій формі —
фізичній і розумовій —
а також згуртовує.
Для багатьох істот, які живуть у дикій Атлантиці...
діяти гуртом — це ключ до виживання.
АТЛАНТИЧНИЙ ОКЕАН
Глобальна океанічна течія прямує
з Індійського океану в Південну Атлантику,
починаючи чотирирічну подорож на північ, відстанню 16 000 кілометрів.
Через найбурхливіші моря і найбільші хвилі на планеті.
Наша мандрівка починається з південного краю Африки,
де стикаються води Індійського та Атлантичного океанів.
Місце, відоме давнім мореплавцям як Мис Доброї Надії.
Тут шторми утворюють велетенські хвилі, що розбиваються об береги.
Однак насподі цього шаленства можуть існувати оази спокою.
Берегову лінію облямовують густі ліси ламінарії.
Вони поглинають енергію хвиль, приборкуючи цей буйний океан.
І на одній лісовій галявині сховалося
місце гніздування одного пристрасного садівника.
Морський карась...
порається на своїй ділянці.
Він підтримує відшліфований камінець
чистим від бур'яну й піску,
щоб привабити самицю, яка викидатиме ікру.
Але в нього є конкуренти серед інших самців.
Щоб виділитися з натовпу, його клаптик має бути ідеальним.
Треба дбати про зовнішній вигляд
і прибирати все, що призводить до неохайності.
Краба-відлюдника.
Водорості.
Геть, акуло.
Цю морську зірку треба відправити...
на сусідський паркан.
То був не я.
Схоже, сусід незадоволений.
Здається, ви впустили.
Ні. Це ваше.
Не щодня можна потрапити на тенісний матч морською зіркою.
Це може тривати вічно.
Але вони обидва довели свою думку.
Пора позбутися морських зірок і повертатися до роботи.
Коли його сад каменів начищений до блиску...
а над ним пропливають повні ікри самиці,
він нарешті може влаштувати виставу.
Він привертає увагу до своєї ділянки.
Їй до вподоби.
І після невеликого заохочення
вона викидає ікру.
Тепер його основний клопіт — охороняти її, поки вона не дозріє.
Але умови в Південній Атлантиці непередбачувані...
і можуть різко погіршитися.
Це збурює воду...
переносячи смачний аромат ікринок
далеко за межі його ділянки серед ламінарій.
Це приваблює рій зголоднілих змієхвосток.
Жодна риба не зможе захистити свою ділянку від цілої армії.
Пора сусідам відкинути свої розбіжності.
Щоб врятувати свої ікринки, їм треба діяти спільно.
Перед лицем більшої загрози вони швидко забули про свої чвари.
Тільки об'єднавшись, вони зможуть захистити свої ікринки
проти навали змієхвосток.
Цей завзятий малий карась майже виконав свою роботу.
Бо всього через два тижні
нарешті настав день, коли вилупляться його малята.
Їх понесе велика течія,
і вони осядуть у лісах водоростей, притаманних цьому неспокійному узбережжю.
Найлютіша погода в усій Південній Атлантиці там,
де дмуть найсильніші вітри з іншого боку океану.
Південна Америка, Мис Горн.
Бурі тут невблаганні,
і шаленіють дедалі більше.
Через кліматичну кризу з кожним роком вітри посилюються.
Щоб полювати в дедалі бурхливіших водах Патагонії,
потрібні спеціальні навички.
Косатки тут головні хижаки.
Вони не відступляться ні перед ким.
Навіть дорослий морський слон...
їм під силу.
Але морські слони прибувають на це узбережжя лише для розмноження.
Щоб залишатися тут цілий рік, косаткам треба знайти іншу здобич.
Їхню зграю очолює бабуся.
Їй майже 50 років,
і вона все життя опановувала це узбережжя.
Тепер вона звертає свій погляд на пляжі...
куди стікаються молоді морські котики і морські леви, коли море надто бурхливе.
Попри те, що великі хвилі можуть викинути їх на мілину,
ці косатки мають ризикнути...
і полювати на пляжі.
Якщо вона застрягне на мілині, може померти.
Відомо дуже мало родин косаток, які полюють ось так.
Цієї техніки вона навчилася від своєї мами, і тепер має передати далі.
Бабусі треба безпечне місце для уроків, щоб учні не застрягли на мілині.
Як інструктор, вона веде свою юну команду
в дуже особливе місце.
У затишну лагуну,
захищену від небезпеки хвиль.
Ця академія пляжного полювання...
те, що треба її новобранцям...
щоб побушувати.
Студенти мають юнацьку самовпевненість.
Але, на щастя для цього малюка,
їм ще багато чому треба навчитися.
Їхній інструктор показує дорогу.
«За мною».
Важливо правильно вибрати пляж.
Який перший урок сьогодні?
Кут атаки.
Якщо схил надто мілкий,
вони сядуть на мілину й зазнають невдачі.
Оскільки це небезпечно,
новачків заохочують знайти напарника,
який допоможе, якщо вони застрягнуть.
А тепер другий урок.
Скритність.
Відтреновуємо ховання плавників з бабусею.
Їм треба навчитися патрулювати строєм, тримаючи спинні плавці під водою.
Але також треба поводитися тихо.
Краще затримайте подих.
Час для повномасштабної демонстрації.
Мета?
Штурхнути того котика.
Щоб у навчанні був прогрес,
новобранці мають відпрацьовувати уроки на практиці,
а це показує, наскільки це насправді складно.
Надто повільно.
Занадто голосно.
Хороша швидкість, але неправильна ціль.
У них є прогрес.
Вони не забувають уроків і вчаться на своїх помилках.
Але їм досі потрібен експертний супровід.
Бабуся готує ідеальний удар.
Вона дасть сигнал кивком голови.
Це найкраще досягнення цього курсанта
і великий крок до закінчення навчання.
Підготовка до такої небезпечної місії
може тривати сім років.
Жоден інший хижак не тренується так довго, щоб заслужити свої погони.
Ці навички такі складні,
що це можливо лише завдяки рокам командної роботи
і мудрості бабусі.
Ближче до екватора
вітер спадає, і хвилі зменшуються,
поки велика течія тече на північ...
де під гнітючою спекою
буйний характер океану, схоже, пом'якшується.
І бразильське узбережжя поступається місцем лісам солестійких дерев.
Мангрови.
Одні з найбільших попутників течії.
Вони розвинулися в Південно-Східній Азії
і з течією поширилися по тропіках...
створивши великі масиви припливних лісів,
як тут, в Амазонці.
Найдовші у світі мангрові ліси.
Це відкриває кормові місця одній безстрашній рибі.
Риба-чотириочка із жагою до пригод.
Вони зі своєю командою дослідників дуже хочуть потрапити в ліс.
Але зараз відплив, і вони застрягли на узбережжі.
Через екваторіальне сонце мілини загарячі для більшості риб.
Коли починається приплив...
і вода повертається,
вони вирушають.
Вони не лише плавають.
Вони вміють стрибати.
Безпечніше триматися разом.
Тут зовсім інший світ.
У цих мангровах їхній унікальний зір стане в пригоді.
Незважаючи на назву, у риб-чотириочок лише два ока...
але із чудовим прорізом на зіниці,
що дозволяє їм у пів ока стежити за будь-якою небезпекою під водою,
а іншою половиною вишукувати можливості на поверхні.
У цьому лісі ти не знаєш, звідки з'явиться наступний обід.
Терміти.
Смакота.
Може, вони й смачні,
але навіть більша здобич
чекає на відчайдухів, які не побояться поплисти за течією
до крайньої межі досяжності океану...
десь за півтора кілометра, звідки ці рибки почали свої мандри по джунглях
у пошуках заповітних ласощів,
доступних лише двічі на день.
Мангрові краби мають повертатися у морську воду, щоб освіжити зябра.
У неї лише кілька хвилин до того, як приплив почне спадати.
Упіймала!
Головна винагорода за подорож, на яку мало яка риба наважиться.
Так швидко, але течія вже повертається,
і експедиція має відступити до узбережжя,
інакше ризикує залишитися на мілині під пекучим сонцем.
Так само, як Атлантика впливає на життя в Амазонці...
найбільша річка світу справляє свій вплив на океан.
Щодня вона несе в океан
понад мільйон тонн опалого листя і рясного річкового осаду...
а з ними — цінні поживні речовини тропічного лісу, які течія відносить
на 3 000 кілометрів від узбережжя Бразилії.
І доставляє їх до перлини Атлантичного океану...
Карибського моря.
Воно приваблює нас своєю красою і теплими водами.
М’які корали буяють у насиченій течії навколо острова Бонайре.
Складно виділятися в цьому кораловому карнавалі.
А коли настає час розмноження, бажано виділятися з натовпу.
Одна яскрава зірка чекає на темряву, щоб мати змогу засяяти.
І він не один.
Це магічне світлове шоу — демонстрація синхронізованого парування
одного з найменших жителі рифів острова Бонайре...
крихітного ракоподібного під назвою черепашковий рак.
Кожен з них — менший за рисове зернятко.
Але змішавши дві дуже реактивні хімічні речовини у своєму тілі,
самець може створювати ланцюги світла,
досить яскраві, щоб скерувати самицю туди,
де він її чекає.
Самці об'єднуються і по черзі засвічують світло.
Завдяки цій співпраці кожен з них може
зберегти трохи хімречовин на екстрені випадки.
А такі будуть.
Апогони — це трисантиметрові хижаки планктону,
які полюють уночі.
Але черепашкові раки озброєні таємною зброєю.
Хімречовина неприємна на смак.
Тому риби одразу ж їх випльовують.
І, що ще гірше,
тепер апогони світяться в темряві...
стаючи легкою мішенню
для нічного вбивці, що чигає на цих рифах.
Крилатки.
Крилатки — інвазивний вид,
випадково принесений людьми з Тихого океану 40 років тому.
Без природних ворогів
їхня популяція почала безконтрольно зростати,
знищивши безліч дрібної рифової риби.
Але вони не єдина проблема, яку люди створили для цих рифів.
Через кліматичну кризу Карибське море нагрівається.
За останні 40 років
підвищення лише на один градус спричинило загрозу для виживання
цих чутливих до температури рифів.
Цього було достатньо, щоб перетворити це мілке море на скороварку.
І що ще гірше — вона от-от вибухне.
Збільшення температури означає, що найстрашніші урагани частішають,
а термічні напруження послаблюють корали, роблячи їх вразливими.
Вони не витримують поєднання підвищення температури
з дедалі більш руйнівними штормами,
що вже призвело до трагічної втрати 80 % карибських коралів.
Для багатьох втратити риф означає втратити дім.
Для тих, хто здатен відплисти подалі від неприємностей, є вихід.
Велика течія пробивається крізь вузьку щілину,
Флоридську протоку,
яка ніби сопло на шлангу,
змушує течію текти з у 30 разів більшою потужністю,
ніж в усіх річок світу разом узятих.
Зараз відома як Гольфстрим,
це найшвидша течія океану, що поширює тепло по Північній Атлантиці.
Йому потрібен лише місяць, щоб дійти з Флориди аж до Нью-Йорка.
Там його теплі води живлять неосяжні цвітіння планктону,
які годують величезні косяки видів,
які через безконтрольний вилов були на межі вимирання.
Оселедцеві.
Але тепер, завдяки покращеному контролю над виловом, вони відроджуються.
Навіть тут, біля Лонг-Айленда, штат Нью-Йорк.
Тут вони мають триматися разом,
бо тепліша течія тепер заносить зграї карибських акул
набагато далі на північ, ніж раніше.
Однак попри їхню кількість, оселедцевих нелегко зловити.
У них блискавична реакція, а їхня луска добре відбиває світло.
Разом вони створюють ефект дзеркальної кулі, засліплюючи хижаків...
і створюючи нове видовище
прямо поряд з нашими пляжами.
Рухаючись з великою силою з Північної Америки,
течія розширюється, поширюючи тепло по океану.
Один рукав рухається до Північної Європи.
А інший біжить на схід,
тримаючи курс до ланцюжка крихітних островів.
Азорських островів.
Домівка найвищої вершини Серединно-Атлантичного хребта,
що здіймається на понад вісім кілометрів з дна океану...
прямо на шляху глобальної океанічної течії.
Завдяки цьому глибоководні поживні речовини спливають нагору.
Це дає багаті кормові місця
кожній істоті, що дістанеться цього форпосту серед океану.
Тепла течія нещодавно відкрила Азорські острови
цьому прибульцю з узбережжя Африки.
Китова акула.
Завдовжки 15 метрів
і вагою понад 20 тонн.
Це найбільша жива риба, що існує на цей момент.
За останні 15 років
вода нагрілася настільки, що вони стали частими гостями.
Вона б з'їла цих бекас-рибок, якби могла,
але в цьому тривимірному просторі
вони можуть легко її переграти.
Найбезпечніше для них місце — над нею.
Триматися поруч з нею, але уникати цієї пащі.
Може, цього разу цей гурт рибок і зміг від неї втекти,
але неможливо стати найбільшою рибою у морі, не маючи власних трюків.
У неї найбільше внутрішнє вухо серед усіх тварин,
що дає їй надзвичайний слух.
І тепер вона використовує це чуття як свою перевагу,
наводячи слух на гуркотливі звуки віддаленої метушні.
Цю зграю риб розносить
велетенський блакитний тунець вагою під 600 кілограмів...
і з розміром і швидкістю як у скакового коня.
Але вона тут не заради блакитного.
Вона прийшла по дрібнішого тунця, що тусується в околицях.
Альбакор,
великоокий тунець
і смугастий тунець.
Вони завдовжки менше метра, тож блакитний тунець має перевагу.
Вони досі голодні
і завжди готові скористатися новою можливістю.
Саме те, що їй потрібно.
Вони знають, що союз із китовою з акулою
може подарувати небачений бенкет.
Вона виявляє ще якусь метушню
і веде свою тунцеву бригаду на перехоплення.
При наближенні дрібнішу тунці виходять уперед...
і атакують.
Рибки миттю спускаються на неї,
шукаючи притулку.
Але цього разу тунці не дозволять їм його знайти.
Вони підганяють дрібну рибу нагору,
намагаючись притиснути її до поверхні.
Вона тримає тил, поки тунці зганяють їх тісніше й тісніше разом.
І створює величезне, звивисте риботорнадо.
Притиснувши їх до поверхні,
тунці тепер можуть висмикувати їх по одній.
І саме цього вона й чекала.
Завдяки своїй команді вона нарешті може наїстися досхочу,
ковтаючи сотні штук за раз.
Вона максимально скористалася з нових можливостей
у сучасній швидкозмінній Атлантиці.
З Азорських островів
блакитний тунець пливе за теплою течією
до місць розмноження в ізольованому морі.
Середземне море,
в чиїх водах колись водилося повно риби, тепер виглядає інакше.
Рибні ферми.
За останні два століття
ми змінили деякі частини Середземного моря до невпізнання.
Як і в багатьох місцях у наших океанах,
промислові технології дозволили нам
дістатися далі й глибше, ніж будь-коли,
здійснюючи неекологічний вилов.
Зараз ми все більше вирощуємо зграйних риб на фермах,
користаючись з їхнього колективного способу життя,
як-от у морського окуня і морського карася в цих сітях.
Вичерпані популяції дикої риби
привели сюди сім'ю голодних пляшконосих дельфінів.
За межами сіток дика риба шукає товариства полонених косяків,
бо разом їм безпечніше.
Але це дає дельфінам легку здобич.
Лиш невелика частина великої течії йде через замкнуті води Середземного моря.
Тож воно нагрівається більше, ніж океан,
що призводить до більшого випаровування
і солонішого моря.
Навіть цій фермерській рибі буде складно рости
у дедалі більш ворожих до життя водах.
Чи це перший проблиск майбутнього всіх наших океанів?
І якщо так, то чи хочемо ми такого майбутнього?
Для риби...
для мисливців на неї...
і для себе.
Температура в Середземному морі не просто підвищується.
За чотири роки мандрів вздовж усієї Атлантики
велика течія накопичила дуже багато тепла,
достатньо, щоб пом'якшити клімат у Північній Європі,
підвищивши температуру на 11 градусів Цельсія.
У морі це сприяє погодним катаклізмам.
Сьогодні погодні умови в Північній Атлантиці погіршуються.
І пережити зиму у відкритому океані стає важче.
Тут, в Ісландії, дедалі суворіших умов достатньо, щоб випробувати
одні з найміцніших стосунків у всій Атлантиці.
Цей іпатка чекає на свою пожиттєву партнерку.
Своє єдине кохання.
Він лише один зі 100 000, які чекають повернення своїх партнерок додому
після восьми місяців розлуки.
Його партнерка все ще далеко в морі,
полює і нарощує сили до сезону гніздування.
А йому варто підготувати їхню нірку.
Для самців іпаток основне завдання по господарству — гарно все прибрати.
У них буде лише одне пташеня на рік, тому все має бути як слід.
Кілька м'яких меблів...
і він готовий демонструвати результат.
Але її ніде не видно.
Треба бути терплячим.
За десять років, що вони разом, вона ніколи його не підводила.
Але цей відданий іпатка не може всидіти на місці.
Після всього того будівництва він заслужив відпустку.
І це весело.
Особливо коли вітер посилюється.
Навколо нього возз'єднуються щасливі пари,
та його другої половинки досі не видно.
Донедавна пари іпаток поверталися одне до одного за кілька днів.
Але виснаження рибних запасів і посилення зимових бур
ускладнює риболовлю.
А його самиця не покине рибалити,
поки не буде готова знести яйце.
Деякі самиці взагалі більше не повертаються додому.
Нарешті!
Після довгих восьми місяців розлуки.
Це, безсумнівно, одні з найвідданіших стосунків Атлантики.
А тепер до важливої справи — зробити пташеня.
Для цих іпаток і для всього живого в усе більш суворій Північній Атлантиці
нагрівання океану створює величезні виклики.
Та хоч ми й не бачимо, природа реагує.
Риба мігрує в пошуках нового дому.
Уцілілі популяції тріски,
мойви
і тунця
пливуть далі на північ,
рухаючись з глобальною океанічною течією
до океану, що змінюється найшвидше з усіх.
Далі течія наринає в Північний Льодовитий океан.
Несе із собою теплу воду, що потоншує лід
і відкриває цей колись непроглядний океан.
Щоб вижити, усім тутешнім істотам доводиться йти на нові звершення.
Переклад субтитрів: Ганна Кирієнко