VÅRA HAV
Falklandsöarna.
BERÄTTARRÖST: BARACK OBAMA
Denna utpost i Sydatlanten pinas av hårda vindar
och vågor året om.
Vågorna rör upp näringsämnen
som får algerna att växa,
och de ger vattnet en klargrön färg.
Lugnet mellan stormarna är kortvarigt.
För de som bor här gäller det att ta vara på varje lugn stund.
Commersons delfin.
En art som älskar att surfa.
Deras klubbfärger
är ett slags kamouflage
som bryter av kroppens konturer.
De knappt meterlånga delfinerna missar aldrig en chans till lek.
Det tjänar ett större syfte.
Dels håller det igång hjärnan,
dels kommer de varandra närmare.
Men det är inte bara de som surfar här.
Ett sjölejon.
Han är alfahannen.
Det här är hans våg.
Han jagar bort alla han kan.
Men de är inte rädda för honom.
Delfinerna tycker bara att det är kul.
Idag leker de kull.
När sjölejonet ger upp,
kommer de fram och letar efter honom.
Leken håller dem i form,
både fysiskt och psykiskt.
De blir mer sammansvetsade också.
För många av de varelser som lever i Atlanten
är samarbete det som gör att man överlever.
ATLANTEN
Den globala havsströmmen går
från Indiska oceanen till Sydatlanten.
Sträckan är 1 600 mil lång och tar fyra år.
Här är det mycket grov sjö, och vågorna är bland de största i världen.
Resan börjar vid Afrikas sydspets.
Där möts vatten från Indiska oceanen och Atlanten.
En plats som sjömännen förr i tiden kallade för stormarnas udde.
Stormarna skapar enorma vågsvall som slår mot kusten.
Men under raseriet finns det oaser av lugn.
Tätvuxen kelpskog går längs med kusten.
De tar upp energi från vågorna och gör havet lugnare.
Och i en skogsglänta
håller en ivrig trädgårdsmästare till.
En guldbrax
som sköter om sin plätt.
Han håller den polerade stenen
fri från ogräs och sand.
Tanken är att locka honor att lägga sin rom där.
Men fler hanar har samma mål.
För att han ska utmärka sig måste plätten vara i perfekt skick.
Han måste städa den och plocka bort allt skräp.
En eremitkräfta.
Sjögräs.
Simma vidare, hajen.
Sjöstjärnan slänger han
över grannens staket.
Det var inte jag.
Grannen verkar inte helt nöjd.
"Du tappade den här."
"Nej. Den är din."
Det är inte varje dag man får se sjöstjärnetennis på nära håll.
Matchen kan pågå i en evighet.
Men de har båda framfört sitt budskap.
Det är dags att dumpa sjöstjärnan
och återgå till arbetet.
Stenpartiet är rent och fint,
och rombärande honor simmar ovanför.
Det har äntligen blivit dags för hans uppvisning.
Han drar uppmärksamhet till sig.
Hon gillar det hon ser.
Med lite uppmuntran
lägger hon också rommen.
Nu är hans uppgift att vakta dem tills de kläcks.
Men i Sydatlanten är förhållandena oförutsägbara.
De kan försämras snabbt.
Vatten kan röras upp.
Då sprids lukten av de smarriga äggen
långt bort från gläntan.
En skara hungriga ormstjärnor lockas dit.
Ingen fisk kan försvara sin plätt mot en hel armé.
Det är dags att lägga meningsskiljaktigheterna åt sidan.
De måste samarbeta för att rädda äggen.
De glömmer fort bort sitt käbbel när ett hot är i antågande.
Det är bara tillsammans som de kan försvara äggen
mot invasionen av ormstjärnor.
Den flitiga braxen har snart slutfört sin uppgift.
Bara två veckor senare är det dags
för rommen att kläckas.
Ynglen följer med strömmen
och hamnar i de tångskogar som finns utmed kusten.
Det häftigaste vädret i Sydatlanten råder där vindarna är som starkast:
på andra sidan havet.
Kap Horn i Sydamerika.
Här är stormarna inte nådiga.
Och de blir allt kraftigare.
På grund av klimatförändringarna blir vindarna starkare för varje år.
Det kräver extra skicklighet att jaga i Patagoniens allt stormigare hav.
Här är späckhuggarna topprovdjur.
Ingenting hejdar deras framfart.
Inte ens en fullvuxen sjöelefant
är någon match för dem.
Men vuxna sjöelefanter
tar sig bara in till kusten för att para sig.
För att klara sig här året runt måste späckhuggarna jaga andra byten.
Flockens ledare är den äldsta honan.
Hon är nästan 50 år och expert på livet vid kusten.
Hon vänder blicken mot stranden.
Sälar och sjölejon tar sin tillflykt hit vid grov sjö.
Trots risken för att bli strandad av vågorna,
måste späckhuggarna ta chansen
och jaga på stranden.
Fastnar hon där kan hon dö.
Det är få späckhuggare som jagar på det här sättet.
Tekniken har ledaren lärt sig av sin mamma,
och den ska hon nu föra vidare.
Hon behöver lära ut tekniken på en trygg plats,
så att de inte blir strandade.
Hon agerar instruktör och leder gruppen till en ypperlig plats:
en stillsam lagun
dit vågorna inte når.
Det är i strandjaktsskolan
som hennes senaste rekryter
får gå loss.
De unga eleverna har gott om självförtroende.
Men, som tur är för kuten,
har de också mycket kvar att lära.
Instruktören leder vägen.
"Häng med."
Det är viktigt att välja rätt strand.
Dagens första lektion?
Anfallsvinkeln.
Om det är för grunt,
går de på grund och missar målet.
Med tanke på riskerna
rekommenderas nybörjare att ha någon vid sin sida,
så att de får hjälp om de fastnar.
Dags för andra lektionen.
Smygande.
Hon lär dem att dölja fenorna.
De måste lära sig att röra sig i formering och hålla ryggfenan under ytan.
Men de måste också vara tysta.
Det är bäst att hålla andan.
Dags för en demonstration.
Målet?
Att nudda sälen.
Rekryterna måste använda sig av allt de har lärt sig i framstöten.
Då blir det tydligt hur knepigt det faktiskt är.
För långsamt.
För högljutt.
Bra hastighet, men fel mål.
De gör framsteg.
Övningarna har gett resultat. De lär sig av sina misstag.
Men de behöver fortfarande experthjälp.
Honan förbereder för attack.
Hon signalerar med en nick.
Det var närmast hittills, och ett stort steg mot examen.
Träningen inför det farliga uppdraget
kan ta upp till sju år.
Det tar inte lika lång tid för något annat rovdjur
att förtjäna sin grad.
Dessa avancerade färdigheter kan bara inövas genom åratal av samarbete
och med honans förstånd.
Vinden mojnar och vågorna minskar vid ekvatorn,
medan strömmen fortsätter vidare norrut.
Under den tryckande hettan
blir det stormiga havet lugnare.
Den brasilianska kusten ger plats för träd med hög salttolerans:
Mangrove.
Ett träd som åker snålskjuts med strömmen.
De härstammar från Sydostasien
och har brett ut sig i tropikerna med hjälp av strömmen.
Stora skogsområden har formats.
Bland annat här i Amazonas.
Här finns världens längsta mangroveparti.
Och det är här en dristig fisk kan söka efter föda:
en fyrögonfisk.
Och den är äventyrslysten.
Hon och de andra utforskarna väntar ivrigt på att ta sig in i skogen.
Men när det är ebb är de fast vid kusten.
Vid ekvatorn gör solen vattnet för varmt för de allra flesta fiskar.
När tidvattnet vänder,
och vattnet forsar in,
har de sin chans.
De simmar inte enbart.
De hoppar också.
Det är tryggast att hålla ihop.
Här är naturen annorlunda.
I mangroveskogen har fiskarna stor nytta av sin unika synförmåga.
Trots namnet har fyrögda fiskar bara två ögon.
Men eftersom ögat är delat vid pupillen,
kan de med den ena delen av ögat hålla utkik efter faror under ytan,
medan den andra spanar efter proviant ovanför.
Här vet man inte vad som ska bli ens nästa måltid.
Termiter.
Utsökt.
De må vara goda,
men en större belöning väntar för de som törs följa tidvattnet
så långt inåt land som havet sträcker sig,
nästan två kilometer in i djungeln,
på jakten efter en delikatess
som bara visar sig två gånger om dagen.
Mangrovekrabborna backar ner i vattnet för att friska upp gälarna.
Hon har bara några minuter på sig innan tidvattnet sjunker.
Hon fick en!
Det är belöningen för de modiga få som vågar sig hit.
Alltför snart vänder tidvattnet.
Då måste expeditionslaget ta sig tillbaka till kusten.
Annars riskerar de att fastna i den tryckande värmen.
Precis som Atlanten påverkar livet i Amazonas,
påverkar också världens största flod havet.
Dit leder den över en miljon ton förmultnande löv
och näringsrikt sediment varje dag.
Näringsämnen från regnskogen,
som strömmen har fört med sig,
transporteras 320 mil upp till Brasiliens kust.
Till slut hamnar de i Atlantens pärla:
Karibiska havet.
Hit lockas vi av den vackra naturen
och det varma vattnet.
Hornkoraller trivs i den näringsrika strömmen
som går runt ön Bonaire.
Det är inte lätt att utmärka sig bland brokiga koraller.
När det är dags att föröka sig gäller det att sticka ut.
En finurlig typ avvaktar till mörkrets inbrott.
Han är inte ensam.
Den magiska ljusföreställningen är den synkroniserade parningslusten
hos en av Bonaires minsta invånare:
ett litet kräftdjur som kallas för musselkräfta.
Den är mindre än ett riskorn.
Men genom att blanda två reaktiva kemiska ämnen i kroppen,
kan hanen skapa en ljusslinga som lyser så pass starkt
att den fungerar som en vägvisare för honan.
Hanarna flockas och turas om att tända lamporna.
Samarbetet innebär att alla kräftor har ämnen kvar till nödsituationer.
Och det behövs.
Kardinalabborrfiskarna är planktonjägare och kommer fram på natten.
Men musselkräftorna har ett hemligt vapen.
Det kemiska ämnet smakar illa.
Fisken spottar därför ut kräftan så fort den kan.
För att göra situationen ännu värre
lyser fisken också i mörkret nu.
Den blir ett lättfångat byte
för en nattaktiv mördare som lurar i revet:
Drakfisken.
Drakfisken är en invasiv art
som oavsiktligt fördes hit av människan från Stilla havet för 40 år sedan.
Utan några naturliga fiender har populationen vuxit i rasande takt
och utplånat ett otal mindre fiskar.
Men människan anstränger revet på fler sätt än så.
Klimatförändringarna gör Karibien varmare.
Under de senaste 40 åren har temperaturen stigit med en halv grad,
vilket hotar det temperaturkänsliga revet.
Och nu har grundet blivit en tryckkokare.
Och det är på god väg att trycket får kokaren att smälla.
De stigande temperaturerna gör orkaner allt vanligare.
Dessutom försvagar värmestress korallerna och gör dem mer sårbara.
De tål inte både stigande temperaturer och allt mer förödande stormar.
Hittills har det sorgligt nog resulterat i att 80 procent av korallerna här har dött.
När revet försvinner
blir många av med sitt hem.
De som kan simma därifrån får en andra chans.
Strömmen pressas genom ett smalt pass kallat Floridasundet.
Det kan liknas vid en slangs munstycke,
som får strömmen att forsa fram med 30 gånger större kraft
än den som jordens alla floder bildar.
Strömmen får nu namnet Golfströmmen och är havets allra snabbaste.
Det är den som värmer upp Nordatlanten.
Det tar bara en månad för strömmen att flyta från Florida upp till New York.
Där blommar planktonen av det varma vattnet.
De fungerar i sin tur som föda för en art
som tidigare var utrotningshotad på grund av överfisket:
Menhaden.
Nu när fisket sköts bättre har beståndet ökat igen.
Till och med här, utanför Long Island i New York.
Där måste de hålla ihop.
Den varma strömmen för med sig en grupp karibiska revhajar
längre norrut än någonsin tidigare.
Men trots deras stora mängd är menhaden svåra att fånga.
De reagerar blixtsnabbt, och deras fjäll speglar ljuset.
Tillsammans bildar de en stor discokula som bländar rovdjuren.
Ett skådespel
som utspelas alldeles intill stranden.
När strömmen forsar vidare från Nordamerika delar den på sig
och värmer havet.
En förgrening leder mot Nordeuropa.
Den andra löper österut,
i riktning mot en rad småöar:
Azorerna.
Här finns Mittatlantiska ryggens högsta topp.
Den mäter över 8 000 meter från havsbottnen
och ligger mitt i den globala havsströmmens väg.
Det får näringsämnen från djupet att stiga upp mot havsytan
och ger näringsrik föda
till de som kan ta sig till utposten mitt ute i havet.
Den värmande strömmen har gjort Azorerna till ett möjligt resmål
för en art från Afrikas kust:
Valhajen.
Den är 15 meter lång
och väger över 20 ton.
Det är den största nu levande fisken.
Under de senaste 15 åren
har vattnet blivit varmt nog för att de ska kunna ta sig hit.
Hon hade gärna satt i sig snäppfiskar,
men i en tredimensionell rymd
utmanövrerar de henne enkelt.
Det är som tryggast ovanför.
Där har de henne på nära håll,
men undviker gapet.
Stimmet klarade sig den här gången,
men man blir inte den största fisken i havet
utan ett hemligt knep.
Hon har djurvärldens största inneröra och utomordentlig hörsel.
Nu använder hon det till sin fördel
och simmar mot ett fjärran muller.
Stimmet upplöses av blåfenad tonfisk,
som kan väga upp till 700 kilo.
De är lika stora och snabba som tävlingshästar.
Men hajen är inte där för dem.
Hon är här för de mindre tonfiskarna som rör sig i utkanten.
Den långfenade, den storögda och boniten.
De är drygt halvmetern långa och utkonkurreras av den blåfenade.
De är fortfarande hungriga och tar varje chans de får.
Just vad hon hoppades på.
Om de slår följe med valhajen kan en riktig festmåltid vänta dem.
Hon hör ett annat muller
och leder tonfisken dit.
När de närmar sig simmar tonfisken före
och går till angrepp.
Småfiskarna sjunker ner mot valen
för att söka skydd.
Men den här gången går tonfisken inte med på det.
De tvingar småfisken uppåt
och motar den mot ytan.
Hon avvaktar
medan tonfisken driver dem allt närmare varandra.
En enorm, virvlande fisktornado bildas.
De är trängda mot ytan och kan en efter en plockas av tonfisken.
Och det är just vad hajen har väntat på.
Tack vare hjälpen kan hon äta sig mätt.
Hon sväljer hundratals fiskar i taget.
Hon gör det bästa av de nya möjligheter som uppstår
i dagens föränderliga Atlanten.
Från Azorerna följer tonfisken den varma strömmen
till sin lekplats i ett ensligt hav:
Medelhavet.
Det som tidigare var ett hav fullt av fisk har kommit att förändras.
Fiskodlingar.
Under de senaste 200 åren
har vi gjort delar av Medelhavet oigenkännligt.
Liksom på många andra platser i haven
når vi, med hjälp av industriell teknik, längre och djupare än någonsin tidigare.
Därmed har fisket blivit ohållbart.
Vi föder upp allt mer stimfisk i odlingar
och utnyttjar deras lagkänsla till vår fördel.
Bland annat havsabborrarna och guldbraxarna innanför näten.
Det utrotade vilda fiskbeståndet
har tvingat hit en hungrig familj flasknosdelfiner.
Utanför näten samlas vilda fiskar
som vill vara i den instängda fiskens sällskap.
De känner sig tryggare tillsammans.
För delfinerna blir det lätt att få sig en måltid.
Bara en mindre del av strömmen flyter genom det inneslutna Medelhavet.
Det blir därför varmare än det öppna havet.
Därmed avdunstar mer vatten, och havet blir saltare.
Det är svårt även för odlad fisk att växa till sig
i vatten som blir allt sämre att leva i.
Är det framtiden som väntar alla våra hav?
Är det i så fall den framtid vi önskar oss?
Såväl som för fisk,
de som jagar dem
och för oss.
Temperaturen stiger inte bara i Medelhavet.
Under sin fyra år långa Atlantenresa
har strömmen blivit bra mycket varmare.
Den bär med sig så pass mycket värme att Nordeuropas klimat blir mildare.
Temperaturen här blir upp till 11 grader högre.
Ute till havs ger det upphov till extremväder.
Nordatlantens förhållanden blir allt mer krävande.
Och det blir allt tuffare att överleva vintern ute på öppet hav.
Här på Island sätter de allt kärvare förhållandena
ett av de starkaste banden i hela Atlanten på prov.
Den här lunnefågeln väntar på sin livspartner.
Sin stora kärlek.
Han är en av hundra tusen som väntar på att få återse sin partner
efter åtta månader ifrån varandra.
Hans partner befinner sig fortfarande till havs,
där hon jagar och samlar styrka inför häckningssäsongen.
Det är bäst att han gör i ordning boet.
Hanfåglarnas första uppgift är vårstädningen.
De får bara en unge varje år. Förutsättningarna måste vara helt rätt.
Något mjukt att sitta på.
Sen är det dags att visa upp resultatet.
Men honan syns inte till.
Han måste ha tålamod.
Under deras tio år tillsammans har hon aldrig svikit honom.
Men han vill inte bara sitta och vänta.
Efter allt inredande förtjänar han lite ledighet.
Det ser kul ut.
I synnerhet när vinden tilltar.
Lyckliga par återförenas runt honom.
Men hans stora kärlek syns inte till.
Fram till nyligen
återförenades fågelparen inom loppet av några dagar.
Men de utarmade fiskbestånden och de allt kraftigare vinterstormarna
försvårar fisket.
Hans partner lämnar inte fiskevattnet förrän hon är redo att lägga ett ägg.
En del honor återvänder inte längre hem.
Äntligen!
Efter åtta långa månader ifrån varandra.
Det här måste vara en av Atlantens trognaste relationer.
Nu är det hög tid att skaffa en unge.
För lunnefåglarna och allt levande i ett allt stormigare Nordatlanten,
medför ett varmare hav stora utmaningar.
Men naturen reagerar även om vi inte ser det.
Fisken är på jakt efter ett nytt hem.
De överlevande bestånden av torsk,
lodda...
...och tonfisk
simmar allt längre norrut
och följer den globala havsströmmen
till det hav som förändras fortast av alla.
Härnäst fortsätter strömmen mot Norra ishavet.
Dit för den med sig varmt vatten som gör isen tunnare
och gör ett hav som tidigare var oåtkomligt tillgängligt.
För att klara sig här
måste man gå till ytterligheter.
Undertexter: Viktor Hessel