UN SERIAL DOCUMENTAR NETFLIX
O PRODUCȚIE WILD SPACE
ÎN PARTENERIAT CU FREEBORNE MEDIA ȘI HIGHER GROUND
OCEANELE NOASTRE
Insulele Falkland.
Acest bastion expus din Atlanticul de Sud e bătut
fără încetare, tot anul, de vânturi și de valuri.
Aduc cu ele nutrienți,
stimulând creșterea algelor,
care dau Atlanticului un verde caracteristic.
Calmul dintre furtuni nu durează mult.
Deci cei care trăiesc aici profită de vremea bună.
Delfinii-lui-Commerson.
Le place surfingul.
Coloritul lor specific
e o formă de camuflaj,
întrerupându-le contururile.
Acești delfini de 1,2 m nu ratează nicio ocazie de a se juca.
Și joaca are un scop mai important,
ținându-le în priză creierul mare
și asigurând coeziunea turmei.
Dar nu sunt unicii surferi de aici.
Un leu-de-mare.
E masculul dominant al locului.
Acesta e teritoriul lui.
Și va goni pe oricine poate.
Dar nu sunt intimidați de el.
Pentru delfini, pare o ocazie de a se distra.
Azi se joacă de-a prinselea.
Și, când leul-de-mare renunță la urmărire,
ies din ascunzătoare ca să-l caute.
Această joacă îi menține în formă maximă,
fizic și mental,
și păstrează grupul unit.
Pentru multe viețuitoare din Atlanticul sălbatic,
munca în echipă e cheia supraviețuirii.
OCEANUL ATLANTIC
Curentul oceanic planetar curge din Oceanul Indian în Atlanticul de Sud,
începând un drum de 16.000 km, care durează patru ani, către nord.
Prin unele dintre cele mai agitate ape și cele mai mari valuri de pe planetă.
Călătoria noastră începe la capătul sudic al Africii,
unde se întâlnesc apele Oceanului Atlantic și Oceanului Indian.
Un loc numit de marinarii din vechime Capul Furtunilor.
Furtuni care creează valuri uriașe care lovesc coastele.
Totuși, sub valurile furioase există zone liniștite.
Păduri dese de varec mărginesc coasta.
Acestea absorb energia valurilor, îmblânzind acest ocean sălbatic.
Și, ascuns într-o „poiană”,
se află locul de cuibărit al unui grădinar pasionat.
Un mascul de doradă
care-și întreține teritoriul.
Are grijă de o piatră bine lustruită,
fără buruieni și nisip,
menită să atragă o femelă care să-și depună icrele.
Dar are concurență din partea altor masculi.
Dacă vrea să iasă în evidență, teritoriul lui trebuie să fie perfect.
Trebuie să aibă grijă de aspectul lui
și să îndepărteze orice mizerie.
Un crab-pustnic.
O algă.
Valea, rechinule!
Steaua-de-mare trebuie aruncată...
peste gardul vecinului.
N-am fost eu!
Vecinul lui nu pare încântat.
Cred că ți-a căzut asta.
Nu. E a ta!
N-ai în fiecare zi loc în față la tenis cu stele-de-mare.
Ar putea dura la nesfârșit.
Dar amândoi s-au făcut înțeleși.
E timpul să arunce steaua-de-mare și să se întoarcă la treabă.
Cu grădina japoneză frumos lustruită
și femele pline de icre trecând pe deasupra,
poate, în sfârșit, să facă spectacol.
Își pune în evidență teritoriul.
Femelei îi place ce vede.
Și, cu puțină încurajare, își depune icrele.
Acum, misiunea masculului este să le păzească până eclozează.
Dar condițiile din Atlanticul de Sud sunt imprevizibile
și se pot deteriora rapid,
agitând apele
și purtând mirosul delicios de icre dincolo de poiana lui din varec.
Atrage un roi de ofiuride flămânde.
Niciun pește nu-și poate apăra singur teritoriul contra unei armate.
E timpul ca vecinii să uite de disensiuni.
Trebuie să conlucreze pentru a-și salva ouăle.
Certurile sunt repede uitate în fața unei amenințări mai mari.
Doar împreună își pot apăra icrele contra invaziei ofiuridelor.
Misiunea micului mascul de doradă e aproape îndeplinită.
După doar două săptămâni,
a sosit în sfârșit ziua în care progeniturile lui eclozează.
Vor fi purtate de marele curent
către numeroasele păduri de varec care străjuiesc această coastă agitată.
Vremea din Atlanticul de Sud e cea mai sălbatică
unde vântul bate cel mai tare: de cealaltă parte a oceanului.
La Capul Horn, în America de Sud.
Furtunile de aici sunt necruțătoare.
Și devin tot mai feroce.
Criza climatică se adâncește și vânturile sunt an de an mai puternice.
Îți trebuie abilități speciale să vânezi în mările tot mai agitate ale Patagoniei.
Aici, orcile sunt prădătorii de vârf.
Pot face față oricărei provocări.
Nici măcar un elefant-de-mare adult
nu le face față.
Dar elefanții-de-mare adulți vin aici doar ca să se reproducă.
Ca să rămână aici tot anul, orcile trebuie să găsească altă pradă.
Turma lor e condusă de bunica.
Are aproape 50 de ani
și și-a petrecut viața învățând despre această coastă.
Acum își îndreaptă atenția către plaje,
unde puii de focă și de leu-de-mare ies când marea e prea agitată.
În ciuda riscului ca valurile mari să le facă să eșueze,
orcile trebuie să-și ia inima-n dinți
și să vâneze pe plajă.
Dacă eșuează, femela ar putea muri.
Din câte știm, foarte puține familii de orci vânează așa.
A învățat tehnica de la mama ei și trebuie s-o transmită mai departe.
Îi trebuie un loc unde să „predea” în siguranță,
fără riscul de a eșua.
Ca instructoare, își conduce tânăra echipă într-un loc special.
O lagună adăpostită,
ferită de pericolele valurilor.
Academia de vânătoare pe plajă
e locul unde cei mai recenți recruți
vor face dezastru.
Elevii au toată încrederea în sine a tinereții.
Dar, din fericire pentru acest pui,
mai au multe de învățat.
Instructoarea îi conduce acolo.
„Veniți după mine!”
E esențial să alegi plaja potrivită.
Prima lecție de azi?
Unghiul de atac.
Dacă panta e prea mică,
eșuează și nu-și ating ținta.
Pentru că e așa periculos,
începătorii sunt încurajați să-și ia un partener,
cineva care să-i ajute dacă rămân pe mal.
E timpul pentru a doua lecție.
Discreția.
Bunica face exerciții de ascundere a aripioarelor.
Trebuie să învețe să patruleze în formație cu aripioarele dorsale scufundate.
Dar trebuie și să facă liniște.
Ține-ți respirația!
E timpul pentru o demonstrație!
Scopul?
Împunge foca!
Pentru a avansa, recruții trebuie să pună toate lecțiile în practică,
ceea ce dovedește cât de complicate sunt.
Prea lent.
Prea zgomotos.
Viteză bună, dar a greșit ținta!
Fac progrese,
își amintesc lecțiile și învață din greșeli.
Dar încă mai au nevoie de îndrumare.
Bunica pregătește lovitura perfectă.
Dă semnalul cu o mișcare din cap.
E cea mai bună încercare a elevului și un pas important spre absolvire.
Instrucția pentru o misiune așa periculoasă poate dura și șapte ani.
Niciun alt prădător nu-și câștigă galoanele așa greu.
E un set de competențe așa complex,
încât se câștigă doar datorită anilor de muncă în echipă
și înțelepciunii bunicii.
Spre ecuator,
vânturile scad în intensitate și valurile devin mai mici
în timp ce marele curent curge spre nord,
unde, sub căldura apăsătoare,
natura sălbatică a oceanului pare să se îmblânzească.
Și coasta braziliană face loc unor păduri de copaci toleranți la sare.
Mangrovele.
Printre cei mai mari autostopiști ai curentului.
Au evoluat în Asia de Sud-Est
și, purtate de curent, s-au răspândit peste tot la tropice,
dând naștere unor vaste păduri inundate,
ca aici, în jungla amazoniană.
Cea mai lungă pădure de mangrove din lume.
Aici se poate hrăni un pește îndrăzneț.
O femelă de pește-cu-patru-ochi cu apetit pentru aventură.
Ea și echipa ei de exploratori sunt nerăbdători să intre în pădure.
Dar e reflux și sunt blocați pe coastă.
Sub soarele ecuatorial, apa mică e prea caldă pentru mulți pești.
Când vine fluxul
și apa inundă pădurea,
peștii pornesc.
Nu doar înoată.
Pot sări.
E mai sigur să stea împreună.
Aceasta e o lume foarte diferită.
Între aceste mangrove, văzul lor unic le prinde bine.
În ciuda numelui lor, peștii-cu-patru-ochi au doar doi,
dar, în mod uimitor, aceștia sunt divizați pe orizontală,
permițându-le să stea cu jumătate de ochi pe pericolele care pândesc dedesubt
și cu cealaltă jumătate pe oportunitățile de la suprafață.
În pădurea asta, nu știi de unde-ți vine următoarea masă.
Termite.
Delicioase!
Or fi ele gustoase, dar o răsplată și mai mare îi așteaptă
pe cei suficient de aventuroși să înoate cu fluxul
până în cel mai îndepărtat punct în care ajunge oceanul,
la peste 1,6 km de locul unde peștișorul și-a început aventura în junglă,
în căutarea unei delicatese ascunse,
accesibile doar de două ori pe zi.
Acești crabi-de-mangrove trebuie să revină în apa sărată ca să-și ude branhiile.
Are doar câteva minute înainte de reflux.
A prins unul!
Răsplata supremă pentru că a cutezat să se avânte unde puțini pești îndrăznesc.
Refluxul vine prea curând
și echipa trebuie să se retragă pe coastă.
Altfel, riscă să rămână pe uscat sub razele arzătoare.
Așa cum Atlanticul influențează viața în jungla amazoniană,
cel mai mare fluviu din lume influențează, la rândul său, oceanul,
transportând către acesta peste un milion de tone de frunze
și sedimente bogate de râu în fiecare zi,
pline de nutrienți prețioși din pădurea tropicală, care sunt măturați de curent
preț de 3.200 km de-a lungul coastei Braziliei.
Și ducându-le către giuvaierul Oceanului Atlantic,
Marea Caraibilor.
Suntem atrași aici pentru a ne bucura de frumusețea și apele sale calde.
Alcyonacea prosperă în curentul fertil din jurul insulei Bonaire.
Nu e ușor să fii remarcat în acest carnaval de corali.
Și în sezonul de împerechere, trebuie să ieși în evidență.
O vietate sclipitoare așteaptă întunericul pentru ocazia de a străluci.
Nu e singură.
Acest spectacol magic de lumini e dansul sincronizat de împerechere
al unora dintre cei mai mici locuitori ai recifelor din Bonaire,
mici crustacee numite ostracode.
Fiecare e mai mic decât un bob de orez.
Totuși, amestecând două substanțe foarte reactive din corpul lui,
masculul poate emite lanțuri de lumină
suficient de strălucitoare încât să ghideze o femelă către el.
Masculii roiesc împreună, aprinzându-și luminițele cu rândul.
Această colaborare îi permite fiecăruia
să păstreze o parte din substanțe pentru urgențe.
Vor avea nevoie de ele.
Peștii-cardinal, de 2,5 cm, se hrănesc noaptea, cu plancton.
Dar ostracodele au o armă secretă.
Substanțele au un gust groaznic.
Așa că peștele le scuipă cât de repede poate.
Și, ca să fie și mai rău,
peștele-cardinal strălucește acum în întuneric,
devenind o țintă ușoară
pentru un ucigaș nocturn care pândește în aceste recife.
Peștele-leu.
Peștii-leu sunt o specie invazivă,
adusă accidental de oameni din Oceanul Pacific acum 40 de ani.
Fără dușmani naturali,
populația lor a scăpat de sub control.
Au stârpit nenumărați pești mici de recif.
Dar recifele suferă de pe urma oamenilor și din alt motiv.
Criza climatică duce la încălzirea Mării Caraibilor.
În ultimii 40 de ani,
o creștere de doar un grad a pus în pericol supraviețuirea
acestor recife sensibile la temperatură.
A fost suficientă încât să transforme aceste ape mici într-o oală sub presiune.
Mai rău, oala e pe cale să dea pe dinafară.
Din cauza temperaturilor crescute, uraganele devin mai frecvente,
iar stresul termic slăbește coralii, făcându-i mai fragili.
Nu pot face față combinației de temperaturi în creștere
și furtuni tot mai devastatoare,
care a cauzat pierderea tragică a 80% din coralii din Caraibe.
Pentru mulți, pierderea recifului înseamnă pierderea căminului lor.
Pentru cei care pot să înoate îndestul, există o cale de scăpare.
Marele curent e înghesuit printr-un spațiu îngust,
strâmtoarea Florida,
care are efectul unei duze de furtun,
făcând curentul să curgă cu o putere de 30 de ori mai mare
decât a tuturor râurilor de pe Terra puse laolaltă.
Denumit acum Curentul Golfului,
e cel mai rapid curent al oceanului și încălzește Atlanticul de Nord.
Îi ia doar o lună să curgă din Florida până la New York,
unde apele sale calde alimentează proliferarea planctonului,
care hrănește bancuri imense dintr-o specie
pescuită în trecut până în pragul dispariției.
Heringul-de-Atlantic.
Dar acum, prin gestionarea mai eficientă a pescuitului, heringii revin.
Inclusiv aici, lângă Long Island, New York.
Unde trebuie să înoate împreună,
pentru că curentul mai cald aduce acum grupuri de rechini din Caraibe
mai la nord ca niciodată.
Dar, în ciuda numărului lor, heringii nu sunt ușor de prins.
Au reacții foarte rapide, iar solzii sunt reflectorizanți.
Împreună, creează efectul unui glob disco care amețește prădătorii,
creând un nou spectacol
la câțiva metri de plajele noastre.
Curgând cu putere din America de Nord,
curentul se lărgește, împrăștiind căldura prin ocean.
O ramură se îndreaptă spre Europa de Nord.
Cealaltă merge către est,
pe un traseu care o duce către un lanț de insulițe.
Insulele Azore.
Acolo se află cel mai înalt pisc de pe Dorsala Atlantică.
Acesta se ridică la peste 8.200 m de pe fundul oceanului,
drept în calea curentului oceanic planetar,
aducând la suprafață nutrienții din adâncime
și oferind zone bogate de hrănire
pentru cei care ajung la acest bastion din ocean.
Curentul în încălzire a atras recent în Azore
acest nou-venit de pe coasta Africii.
Un rechin-balenă.
Lung de 15 metri
și cântărind peste 20 de tone.
Cel mai mare pește din zilele noastre.
În ultimii 15 ani,
apele s-au încălzit suficient ca ei să devină vizitatori frecvenți.
Femela ar mânca acești peștișori din genul Macroramphosus,
dar în acest spațiu tridimensional,
se pot feri cu ușurință de ea.
Cel mai sigur loc e deasupra ei.
Rămânând aproape de ea, dar evitându-i gura.
Această echipă de peștișori a scăpat deocamdată,
dar nu ajungi cel mai mare pește din mare fără o șmecherie proprie.
Urechea ei internă e mai mare ca a oricărui animal,
dându-i un auz extraordinar.
Pe care-l folosește acum în avantajul ei,
concentrându-se pe o zarvă din depărtare.
Acest banc de pești e devastat
de un ton-roșu gigant care poate cântări până la 680 kg,
de mărimea și viteza unui cal de curse.
Dar ea n-a venit pentru tonul-roșu.
A venit pentru tonii mai mici care se învârt prin jur.
Ton-alb, ton-obez și ton-dungat.
Lungi de mai puțin de un metru, sunt depășiți de tonul-roșu.
Deci sunt încă flămânzi și mereu în căutare de noi ocazii.
Exact ce-i trebuie ei.
Știu că, unindu-și forțele cu un rechin-balenă,
pot avea parte de un festin.
Rechinul detectează o altă tulburare
și conduce echipa de toni la interceptare.
Când se apropie, tonii mici pornesc în ofensivă
și atacă.
Peștișorii coboară imediat peste ea,
căutând refugiu.
Dar de data aceasta, tonii nu-i vor lăsa să-l găsească.
Îi împing pe peștii mai mici în sus,
încercând să-i blocheze la suprafață.
Rechinul așteaptă ca tonii să adune peștișorii tot mai strâns...
creând o tornadă uriașă de pește.
Blocați la suprafață, tonii îi pot acum ținti unul câte unul.
Asta aștepta femela de rechin.
Datorită echipei ei, poate în sfârșit să mănânce după pofta inimii,
înghițind sute de pești odată.
A profitat la maximum de noile oportunități
apărute în Atlanticul în rapidă schimbare.
Din Azore,
tonii-roșii urmează curentul cald
către zona lor de împerechere, într-o mare izolată.
Mediterana,
ale cărei ape cândva pline de pește arată acum foarte diferit.
Ferme piscicole.
În ultimele două secole,
am schimbat părți ale Mediteranei, făcându-le imposibil de recunoscut.
În multe locuri din oceanele noastre,
tehnologia ne-a permis
să ajungem mai departe și să coborâm mai adânc ca niciodată,
pescuind excesiv.
Acum creștem tot mai des bancurile de pești în ferme,
folosindu-le instinctele sociale în avantajul nostru,
precum bibanii-de-mare și doradele din aceste plase.
Reducerea populației de pești sălbatici
a condus aici o familie înfometată de delfini-cu-bot-gros.
Dincolo de plase, peștii sălbatici caută compania bancurilor captive.
Se simt mai în siguranță împreună.
Dar le oferă delfinilor o masă ușoară.
Puțin din marele curent pătrunde în apele închise ale Mediteranei.
Aceasta se încălzește mai mult ca oceanul,
ducând la o evaporare mai intensă și la o salinitate mai mare.
Chiar și acești pești de crescătorie se vor dezvolta greu
în ape tot mai ostile vieții.
Să fie aceasta o imagine a viitorului tuturor oceanelor noastre?
Și, dacă da, e oare viitorul pe care ni-l dorim?
Pentru pești,
pentru vânătorii lor
și pentru noi.
Temperaturile nu cresc doar în Marea Mediterană.
În drumul său de patru ani de-a lungul Atlanticului,
marele curent a acumulat o cantitate uriașă de căldură,
suficientă pentru a îmblânzi clima Europei de Nord,
ridicând temperaturile cu până la 11 grade Celsius.
În largul mării, aceasta alimentează fenomene meteo extreme.
În prezent, condițiile din Atlanticul de Nord devin mai dificile.
Și e tot mai greu să supraviețuiești iarna în larg.
Aici, în Islanda, condițiile tot mai grele pun la încercare
una dintre cele mai puternice relații din tot Atlanticul.
Acest papagal-de-mare își așteaptă partenera de-o viață.
Dragostea lui adevărată.
E doar unul dintre cei 100.000 care-și așteaptă perechea să se întoarcă
după opt luni petrecute separat.
Perechea lui e încă în larg,
vânând și prinzând puteri pentru sezonul de cuibărit.
Așa că el trebuie să pregătească vizuina.
Pentru papagalii masculi, prima treabă e curățenia amănunțită.
Au doar un pui pe an, așa că totul trebuie să fie perfect.
Niște articole moi de mobilier
și e pregătit să-și etaleze munca.
Dar perechea lui nu e nicăieri.
Trebuie doar să aibă răbdare.
În cei zece ani de când sunt împreună, nu l-a dezamăgit niciodată.
Dar acest papagal devotat nu poate sta degeaba.
După atâtea renovări, merită o pauză.
Și pare distractiv!
Mai ales când se întețește vântul.
Peste tot în jur, cuplurile fericite se reunesc,
dar partenera lui încă nu e de găsit.
Nu demult, perechile de papagali-de-mare se întorceau la câteva zile distanță.
Dar numărul redus al peștilor și furtunile hibernale tot mai violente
îngreunează pescuitul.
Și perechea lui nu pleacă până nu e pregătită să facă un ou.
Unele femele nu se mai întorc deloc acasă.
În sfârșit!
După opt luni lungi de despărțire.
Este una dintre cele mai strânse legături din Atlantic.
Urmează treaba importantă a producerii unui pui.
Pentru acești papagali și alte viețuitoare din Atlanticul de Nord tot mai sălbatic,
oceanul în încălzire aduce cu sine provocări uriașe.
Dar, dincolo de privirile noastre, natura răspunde.
Peștii sunt în mișcare, în căutarea unui nou cămin.
Populațiile rămase de cod,
capelin
și ton
înoată mai spre nord,
în curentul oceanic planetar,
către oceanul în cea mai rapidă schimbare.
În continuare, curentul intră în Oceanul Arctic.
Aduce cu sine ape calde care subțiază gheața
și deschid acest ocean odată impenetrabil.
Pentru a supraviețui, viețuitoarele de aici iau măsuri extreme.
Subtitrarea: Raluca Dimitriu