EN DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
HAVENE VÅRE
Falklandsøyene.
FORTALT AV BARACK OBAMA
Denne utsatte utposten i Sør-Atlanteren piskes av nådeløse vinder
og bølger året rundt.
De virvler opp næringsstoffer
og stimulerer alger til å vokse,
noe som gir havet en kraftig atlanterhavsgrønn farge.
Pausene mellom stormene varer ikke lenge.
Så hvis du bor her, utnytter du pausene i været.
Cephalorhynchus commersonii.
De elsker å surfe.
Lagfargene deres
er en form for kamuflasje som bryter opp omrisset av kroppene deres.
Disse tre meter lange delfinene kaster aldri bort en mulighet til å leke.
Og dette tjener et større formål.
Det holder hjernene deres i aktivitet.
Og det kobler dem sammen som gruppe.
Men de er ikke de eneste surferne her.
En sjøløve.
Han er alfahannen.
Dette er hans område.
Han jager bort alle han kan.
Men de lar seg ikke skremme av ham.
For delfinene er det en sjanse til å ha det mer moro.
I dag leker de sisten.
Og når sjøløven gir opp jakten...
...kommer de frem for å finne ham.
Slik lek holder dem i toppform
både fysisk og psykisk
og knytter dem sammen som et team.
For mange skapninger i det ville Atlanterhavet...
...er lagarbeid nøkkelen til overlevelse.
ATLANTERHAVET
Den globale havstrømmen flyter
fra Indiahavet inn i Sør-Atlanteren,
og starter på en 16 000 kilometer og fire år lang reise nordover.
Gjennom noen av de tøffeste havene og største bølgene på planeten.
Reisen vår begynner ved Afrikas sørspiss,
der Indiahavet og Atlanterhavet møtes.
Et sted som sjømenn for lenge siden kalte Den stormfulle odden.
Stormene skaper store dønninger som hamrer mot kysten.
Men under raseriet kan det være lommer av ro.
Tette skoger av tare omkranser kysten.
De absorberer bølgenes energi og temmer dette ville havet.
Og skjult i denne lunden er yngleplassen til en lidenskapelig gartner.
En flekkpagell.
Han er opptatt med å stelle sandflekken sin.
Han vedlikeholder en velpolert stein,
og han holder den fri for ugress og sand for å friste en hunn til å legge egg her.
Men han har konkurranse fra andre hanner.
For å skille seg ut, må eiendommen hans være perfekt.
Alt handler om å holde det pent og fjerne alt som gjør det rotete.
Eremittkreps.
Sjøgress.
Stikk, hai.
Denne sjøstjernen må bort.
Over naboens gjerde.
Det va'kke meg.
Naboen virker ikke så fornøyd.
Jeg tror du mistet denne.
Nei da. Ta den, du.
Ikke hver dag du får seter på første rad til sjøstjerne-tennis.
Dette kan vare evig.
Men begge har fått frem poenget.
På tide å droppe sjøstjernen og gå tilbake til arbeidet.
Med steinhagen pent polert,
og med eggfylte hunner i vannet over seg,
kan han endelig lage et show.
Han trekker oppmerksomhet til eiendommen.
Hun liker det hun ser.
Og med litt oppmuntring legger hun eggene sine.
Nå er hans eneste fokus å vokte dem til de klekkes.
Men forholdene i Sør-Atlanteren er uforutsigbare.
Og de kan forverres raskt.
Det rotes rundt i vannet...
...og den deilige duften av egg bæres langt bortenfor denne tarelunden.
Noe som tiltrekker en flokk med sultne slangestjerner.
Ingen fisk kan forsvare området sitt mot en hær helt alene.
På tide at naboene begraver stridsøksa.
De må samarbeide for å redde eggene sine.
Kjeklingen glemmes fort når en større fare truer.
Bare ved å slå seg sammen kan de forsvare eggene sine
mot invasjonen av slangestjerner.
Den travle lille flekkpagellen har nesten fullført jobben.
For bare to uker senere
er dagen endelig her, og ungene hans skal klekkes.
De vil bli båret vekk med den store strømmen
og slå seg ned i de mange tareskogene som preger denne omskiftelige kysten.
Det villeste været i hele Sør-Atlanteren finnes
der vinden er sterkest, på den andre siden av havet.
Sør-Amerikas Kapp Horn.
Stormene her er nådeløse.
Og de blir enda villere.
Med den økende klimakrisen blir vindene kraftigere for hvert år.
Det krever spesielle evner å jakte i Patagonias stadig røffere sjø.
Spekkhoggere er de ultimate rovdyrene her.
De viker ikke unna for noen.
Selv en fullvoksen sjøelefant...
...er ingen utfordring.
Men voksne sjøelefanter kommer bare hit for å formere seg.
For å kunne bli her året rundt, må spekkhoggerne finne annet bytte.
Gruppen ledes av bestemor.
Hun er nesten 50 år gammel,
og hun har brukt livet sitt på å lære å mestre denne kysten.
Nå vender hun blikket mot strendene.
Der slapper unge seler og sjøløver av når havet er for røft.
Selv om store bølger kan gjøre at de blir strandet,
må spekkhoggerne ta en sjanse.
De må jakte på stranda.
Setter hun seg fast, kan hun dø.
Svært få spekkhoggerfamilier jakter på denne måten.
Det er en teknikk hun har lært av sin mor, og som hun nå må lære videre.
Bestemor trenger et trygt sted å undervise dem på,
så de ikke blir strandet.
Hun er instruktøren deres, og hun fører sitt unge team til et helt spesielt sted.
En skjermet lagune.
Den er trygg fra bølgenes fare.
Denne strandjaktskolen...
...er et sted der hennes nye rekrutter...
...kan skape kaos.
Elevene har ungdommers selvtillit.
Men heldigvis for denne ungen,
har de enda mye å lære.
Instruktøren viser vei.
"Følg meg."
Det er viktig å velge riktig strand.
Dagens første leksjon?
Angrepsvinkel.
Hvis skråningen er for slak...
...går de på grunn og når ikke målet.
Fordi det er så farlig,
anbefales nybegynnere å ha en medhjelper
som kan hjelpe dem om de sitter fast.
På tide med andre leksjon.
Smyging.
Bestemor kjører øvelser for å skjule finnene.
De må lære å patruljere i formasjon mens de holder ryggfinnene under vann.
Men de må også være stille.
Best å holde pusten.
På tide med en demonstrasjon.
Målet?
Å dytte den selen.
For å gå videre, må rekruttene sette all lærdommen ut i praksis.
Det viser hvor vanskelig dette egentlig er.
For sakte.
For høylytt.
Bra fart, men feil mål.
De gjør fremskritt.
De husker det de har lært og lærer av sine feil.
Men de trenger ekspertveiledning.
Bestemor forbereder det perfekte angrepet.
Hun gir signalet ved å nikke med hodet.
Det er det nærmeste eleven har kommet, og et stort skritt mot eksamen.
Å trene til et så farlig oppdrag kan ta syv år.
Ingen andre rovdyr bruker så lang tid på å lære seg noe tilsvarende.
Et sett med så kompliserte ferdigheter
at det bare er mulig takket være årevis med lagarbeid
og bestemors visdom.
Nærmere ekvator roer vinden seg, og bølgene blir mindre
idet den store strømmen går nordover.
Der, under den trykkende heten,
ser havets ville natur ut til å roe seg ned.
Og den brasilianske kystlinjen går over til skoger med salt-tolerante trær.
Mangroveplanter.
En av strømmens største haikere.
De utviklet seg i Sørøst-Asia,
og ved å følge strømmen har de spredt seg overalt i tropene.
De skaper store områder med tidevannsskog,
som her, i Amazonas.
Verdens lengste mangrovestrekning.
Den tilbyr fôringsplasser til én uredd fisk.
En firøye-fisk med appetitt på eventyr.
Hun og teamet hennes er ivrige etter å komme inn i skogen.
Men det er lavvann, og de sitter fast ved kysten.
Ekvatorialsolen gjør grunnene for varme for de fleste fiskearter.
Når tidevannet snur...
...og vannet strømmer inn,
stikker de.
De svømmer ikke bare.
De kan hoppe.
Det er tryggere å holde sammen.
Det er en helt annen verden her inne.
I disse mangroveskogene kommer deres unike syn til nytte.
Til tross for navnet, har firøye-fisk bare to.
Men de er delt på utrolig vis, tvers over pupillen.
Dette lar dem holde et halvt øye på farer som lurer under overflaten,
mens den andre halvparten ser etter muligheter over.
I denne skogen vet du ikke hvor ditt neste måltid kommer fra.
Termitter.
Deilig.
De er kanskje gode, men en enda større premie venter
for dem som er eventyrlystne nok til å følge tidevannet
så langt havet rekker.
Altså over halvannen kilometer fra der denne lille fisken startet eventyret...
...på jakt etter en skjult delikatesse...
...som kun er tilgjengelig to ganger om dagen.
Disse mangrovekrabbene må rygge ut i sjøvannet for å friske opp gjellene.
Hun har bare minutter på seg før tidevannet synker.
Tok en!
Den ypperste belønningen for å dra dit få fisk tør.
Altfor tidlig snur tidevannet,
og ekspedisjonsteamet må trekke seg tilbake til kysten...
...eller risikere å bli forlatt i den stekende varmen.
Akkurat som Atlanterhavet påvirker livet i Amazonas...
...har den største elven i verden sin egen effekt på havet.
Den leverer over et million tonn løvstrø
og elvesedimenter hver dag.
Disse frakter dyrebare næringsstoffer fra regnskogen, som følger med strømmen
3200 kilometer oppover Brasils kyst.
De leveres til Atlanterhavets juvel.
Det karibiske hav.
Vi trekkes hit for å nyte dets skjønnhet og varme vann.
Bløtkoraller trives i den næringsrike strømmen rundt øya Bonaire.
Ikke lett å bli lagt merke til i dette korallkarnevalet.
Og når paringstiden kommer, må du skille deg ut i mengden.
Ett lyst hode venter til det blir mørkt på sin sjanse til å skinne.
Han er ikke alene.
Dette magiske lysshowet er den synkroniserte paringsdansen
til en av Bonaires minste innbyggere på revet.
Et lite krepsdyr kalt en muslingkreps.
Hver av dem er mindre enn et riskorn.
Men ved å blande to svært reaktive kjemikalier i kroppen,
kan en hann skape lyskjeder
som er lyse nok til å veilede en hunn til der han venter.
Hannene svermer sammen og bytter på å slå på lysene sine.
Slikt samarbeid lar hver av dem
beholde noen kjemikalier til nødstilfeller.
Og de vil trenge dem.
Venusfisk er en tomme lange planktonetere som spiser om natten.
Men muslingkreps har et hemmelig våpen.
Kjemikaliene smaker fælt.
Så fisken spytter dem ut så fort den kan.
Og, som om ikke det var nok...
...lyser venusfisken i mørket nå.
Den er nå et lett mål
for en nattaktiv rovfisk som følger med på revene.
Dragefisken.
Dragefisk er en invaderende art
som mennesker ved et uhell tok med seg fra Stillehavet for 40 år siden.
Uten naturlige fiender
har de eksplodert i antall
og utslettet utallige små revfisker.
Men de er ikke det eneste mennesker har utsatt disse revene for.
Klimakrisen får Karibia til å varmes opp.
De siste 40 årene
har en økning på bare én grad truet overlevelsen
til disse temperaturfølsomme revene.
Det har vært nok til å gjøre dette grunne havet til en trykkoker.
Som om ikke det var nok, er trykkokeren klar til å sprenges.
Økende hete betyr at de mest voldelige orkanene blir stadig hyppigere,
akkurat som varmestress svekker korallene og gjør dem skjørere.
De tåler ikke kombinasjonen av stigende temperaturer
og stadig mer ødeleggende stormer.
Dette har så langt ført til et tragisk tap av 80 % av Karibias koraller.
For mange betyr å miste revet å miste hjemmet sitt.
For dem som kan svømme ut av trøbbel, finnes det en fluktrute.
Den store strømmen presses ut gjennom et smalt område,
Floridastredet,
som fungerer som en dyse på en slange
og tvinger strømmen til å flyte med 30 ganger så mye kraft
som alle verdens elver har til sammen.
Den er nå kjent som Golfstrømmen,
og det er havets raskeste strøm, som sprer varme over Nord-Atlanteren.
Den bruker bare en måned på å flyte fra Florida til New York.
Der gir det varme vannet liv til store plankton-oppblomstringer,
som mater store flokker av arter
som en gang var overfisket og på randen av utryddelse.
Menhaden.
Men nå, med forbedret fiskeforvaltning, kommer de tilbake.
Selv her, utenfor Long Island i New York.
Her må de holde godt sammen.
Den varmere strømmen tar nemlig med seg karibiske haier
lenger nord enn noensinne.
Men til tross for antallet, er ikke menhaden lett å fange.
De reagerer lynraskt, og skjellene deres er svært reflekterende.
Sammen skaper de en diskokule-effekt som blender rovdyr.
Dette gir et nytt skue...
...bare meter fra strendene våre.
Strømmen flyter sterkt fra Nord-Amerika,
og den vider seg ut og sprer varme gjennom havet.
Én gren går mot Nord-Europa.
Den andre går østover
på en kurs som tar den til en kjede av små øyer.
Azorene.
Hjemmet til den høyeste toppen i Atlanterhavsryggen.
Den er over 8200 meter høy fra havbunnen.
Og den ligger rett i leia til den globale havstrømmen.
Dette får næring fra dypet opp til overflaten.
Det gir næringsrike fôringsplasser til alle som når denne utposten midt i havet.
Den varme strømmen har nylig åpnet Azorene
for denne nykommeren fra Afrikas kyst.
En hvalhai.
Over 15 meter lang.
Og med en vekt på over 20 tonn.
Den største fisken som lever i dag.
De siste 15 årene
har vannet blitt varmt nok for dem til å bli hyppige besøkende.
Hun ville spist disse små trompetfiskene om hun kunne,
men i dette tredimensjonale rommet
kan de lett utmanøvrere henne.
Deres tryggeste sted er over henne.
De holder seg i nærheten, samtidig som de unngår den munnen.
Dette laget med små fisker kan ha klart å rømme nå,
men du blir ikke den største fisken i havet uten å ha et eget triks.
Hun har det største indre øret av alle dyr,
så hun har en ekstraordinær hørsel.
Og nå bruker hun den sansen til sin fordel
ved å høre på rumlelydene fra et oppstyr i det fjerne.
Denne fiskestimen blir massakrert
av makrellstørjer som veier opptil 680 kilo...
...og har størrelse og fart som veddeløpshester.
Men hun kom ikke for makrellstørjen.
Hun er her for de mindre makrellartene som henger rundt kanten.
Albakor, storøyet tunfisk og bonitt.
De er under en meter lange, og må se seg slått av makrellstørjen.
Så de er fortsatt sultne
og alltid på utkikk etter en ny mulighet.
Akkurat det hun trenger.
De vet at å slå seg sammen med en hvalhai
kan føre til det største festmåltidet av alle.
Hun oppdager en annen forstyrrelse
og leder teamet dit for å bryte inn.
Når de nærmer seg, går de mindre fiskene frem først...
...og angriper.
De små fiskene går umiddelbart ned mot henne...
...og søker tilflukt.
Men nå får de ikke lov til det av makrellfiskene.
De driver de små fiskene opp
og prøver å fange dem mot overflaten.
Hun venter mens makrellfiskene presser dem tettere og tettere sammen.
Resultatet er en enorm, spinnende fisknado.
Nå som de er fanget mot overflaten, kan makrellfiskene ta dem én etter én.
Og det er dette hun har ventet på.
Takket være mannskapet sitt kan hun endelig spise seg mett,
og hun svelger hundrevis i hver munnfull.
Hun har gjort det beste ut av de nye mulighetene
i dagens raskt skiftende Atlanterhav.
Fra Azorene
følger makrellstørjen den varme strømmen
til yngleplassene i et avsidesliggende hav.
Middelhavet,
som en gang var fullt av fisk, ser nå veldig annerledes ut.
Oppdrettsanlegg.
På to århundrer har vi gjort deler av Middelhavet ugjenkjennelige.
Som mange steder i havene våre
har industriell teknologi tillatt oss
å strekke oss lenger og dypere enn før,
og vi fisker utover det som er bærekraftig.
Nå aler vi i stadig større grad opp fiskestimer i anlegg,
og vi utnytter at de naturlig lever i stim.
Som havabboren og flekkpagellen i disse nettene.
Utarmede villfiskforekomster
har drevet en familie med sultne tumlere hit.
Utenfor nettene har villfisk søkt selskap hos oppdrettsstimene,
da de føler seg tryggere sammen.
Men det gir delfinene et enkelt måltid.
Lite av den store strømmen flyter ut av det lukkede farvannet i Middelhavet.
Så den varmer opp mer enn det åpne havet,
noe som fører til større fordampning og et saltere hav.
Selv denne oppdrettsfisken vil slite med å vokse
i vann som blir stadig vanskeligere å leve i.
Er dette et glimt av fremtiden for alle våre hav?
Og i så fall, er dette fremtiden vi ønsker oss?
For fiskene...
...for de som jakter på dem...
...og for oss selv?
Temperaturen stiger ikke bare i Middelhavet.
I løpet av sin fire år lange reise langs hele Atlanterhavet
har den store strømmen samlet en enorm mengde varme,
og den bærer med seg nok varme til å gi et mildere klima i Nord-Europa,
hvor den øker temperaturen med opptil elleve grader Celsius.
Ute på havet skaper dette ekstremvær.
I dag blir forholdene i Nord-Atlanteren villere.
Og å overleve vinteren på det åpne havet blir vanskeligere.
Her på Island er stadig villere forhold nok til å teste
et av de sterkeste forholdene i hele Atlanterhavet.
Denne lundefuglen venter på sin partner for livet.
Hans store kjærlighet.
Han er bare én av 100 000 som venter på at partneren skal komme hjem
etter åtte måneder fra hverandre.
Partneren hans er enda langt ute på havet,
der hun jakter og bygger opp styrken sin til hekkesesongen.
Så han må gjøre hulen deres klar.
For hannlundefugler er første oppgave litt vårrengjøring.
De får bare én unge i året, så alt må gjøres helt riktig.
Noen myke møbler...
...og han er klar til å vise frem arbeidet sitt.
Men hun er ikke å se.
Han må bare være tålmodig.
På de ti årene de har vært sammen, har hun aldri sviktet ham.
Men den hengivne lundefuglen kan ikke bare sitte der.
Etter alt arbeidet har han fortjent litt fri.
Og det ser gøy ut.
Spesielt når vinden øker.
Rundt ham gjenforenes lykkelige par,
men det er fortsatt ingen tegn til hans utkårede.
Inntil nylig kom lundefuglene tilbake i løpet av en periode på noen få dager.
Men utarmede fiskebestander og verre vinterstormer
gjør fisket vanskeligere.
Og partneren forlater ikke fiskestedet før hun er klar til å lage et egg.
Noen hunner kommer ikke hjem lenger.
Endelig!
Etter åtte lange måneder fra hverandre.
Garantert et av Atlanterhavets mest lojale partnerskap.
Nå over til det viktige, å lage en lundefuglunge.
For disse lundefuglene, og for alt liv i den stadig villere Nord-Atlanteren,
byr det varme havet på store utfordringer.
Men bortenfor det vi ser, svarer naturen.
Fiskene er i bevegelse, på leting etter et nytt hjem.
Overlevende bestander av torsk...
...lodde
og makrellstørje
svømmer lenger nordover
og følger den globale havstrømmen
mot det havet som endrer seg fortest av alle.
Nå flyter strømmen videre inn i Polhavet.
Den har med seg varmt vann som tærer på isen
og åpner opp et hav som en gang var ugjennomtrengelig.
For å overleve, må alle her gå til nye ytterligheter.
Tekst: Susanne Katrine Høyersten