ÓCEÁNJAINK
A Falkland-szigetek.
NARRÁTOR: BARACK OBAMA
Ezt a viszontagságoknak kitett dél-atlanti helyőrséget könyörtelen szelek
és állandó hullámok gyötrik.
Felkavarják a tápanyagokat,
így serkentik az algák növekedését,
melyek a tengert gazdag atlanti zöldövezetté változtatják.
A viharok közti csend nem tart sokáig.
Így aki itt él, minden szünetet kihasznál,
amit az időjárás lehetővé tesz.
Commerson-delfinek.
Imádnak szörfözni.
Csapatszíneik
szinte álcaként szolgálva
megtörik testük körvonalait.
Ezek a csaknem másfél méteres delfinek mindig készek a játszadozásra.
Mindez egy nemesebb célt szolgál:
leköti méretes agyuk kapacitását...
és összekovácsolja csapatukat.
De nem csak ők szörföznek itt.
Egy oroszlánfóka.
Ő itt a helyi vezérhím.
Ez az ő hullámtörőhelye.
Mindenkit elűz innen, akit csak tud.
Ám őket nem félemlíti meg.
A delfinek számára ez lehetőség arra, hogy még jobban mulassanak.
Ma a fogócska van soron.
És amikor a fóka feladja a hajszát...
ők előbújnak rejtekhelyükről, hogy megkeressék.
Ez a játék formában tartja mindannyiukat
testileg és szellemileg,
és megszilárdítja kötődésüket.
Az Atlanti-óceán vadonjában sok élőlény számára...
a csapatmunka a túlélés kulcsa.
AZ ATLANTI-ÓCEÁN
A globális óceáni áramlat
az Indiai-óceánból az Atlanti-óceán déli részére áramlik
észak felé vezető, 16 000 kilométeres, négy évig tartó útja kezdetén.
Áthalad a világ legzordabb tengerein és leghatalmasabb hullámain.
Utunk Afrika déli csücskénél kezdődik,
ahol az Indiai- és az Atlanti-óceán vizei összecsapnak.
A régi idők hajósai a Viharok fokaként ismerték e helyet.
Hatalmas hullámokat keltő viharok dúlnak itt,
melyek nem kímélik a partokat.
A tomboló felszín alatt azonban nyugodt zugokat is felfedezhetünk.
A partvonalat sűrű hínárerdők szegélyezik.
Elnyelik a hullámok energiáját, megszelídítve e szilaj óceánt.
Egy erdei tisztáson pedig
egy szenvedélyes kertész fészkelőhelye bújik meg.
Egy tengeri durbincsé...
aki buzgón gondozza parcelláját.
Egy gyomoktól és homoktól mentes,
jól kiglancolt sziklát tart karban, melynek rendeltetése,
hogy odavonzzon egy nőstényt ikrái lerakására.
De akadnak vetélytársai is más hímek személyében.
Ahhoz, hogy kitűnjön a tömegből, telkének tökéletesnek kell lennie.
A lényeg a látszat fenntartása,
és minden olyasmi eltávolítása, ami rendetlenséget okozhat.
Remeterák!
Hínár!
Tűnés innen, cápa!
Ennek a tengericsillagnak...
a szomszéd kerítésén túl a helye.
Nem én voltam.
A szomszédja nem tűnik túl lelkesnek.
Azt hiszem, ezt te ejtetted el.
Nem. A tiéd.
Nem mindennap nézhetünk az első sorból tengericsillag-teniszmeccset.
Örökké eltarthat ez így.
De mindketten megmondták a magukét.
Ideje eldobni a tengericsillagot, és folytatni a munkát.
Szépen kifényesített sziklakertjével
és a fent úszkáló, ikrától duzzadó nőstények jelenlétében
végre elkezdheti a show-t.
Felhívja a figyelmet telkére.
A nősténynek kedves a látvány...
és némi bátorítással lerakja ikráit.
Hímünk immár csak arra koncentrál, hogy őrizze őket, amíg ki nem kelnek.
De az Atlanti-óceán déli részén a körülmények kiszámíthatatlanok,
hamar zord fordulatot vehetnek,
felforgatva a vizet...
és messze a hínáros tisztáson túl sodorva az ikrák ínycsiklandó illatát.
S ez odacsalja az éhes kígyókarú csillagok raját.
Egy hadsereggel szemben egy hal sem tudja megvédeni a területét.
Ideje, hogy a szomszédok félretegyék nézeteltéréseiket.
Össze kell fogniuk, hogy megóvják ikráikat.
Civódásuk gyorsan feledésbe merül a komolyabb fenyegetés láttán.
Csak együttes erővel tudják megvédeni ikráikat
a kígyókarú csillagok inváziójával szemben.
Ez a szorgos kis durbincs lassan bevégzi munkáját.
Mert alig két hét elteltével
végre elérkezett a nap, amikor kikelnek a kicsinyei.
A nagy áramlattal tovautaznak,
hogy letelepedjenek e nyugtalan partvidék jellegét meghatározó
számos hínárerdő egyikében.
Szerte az Atlanti-óceán déli részén ott a legádázabb az időjárás,
ahol a legerősebbek a szelek. Az óceán túloldalán.
A dél-amerikai Horn-foknál.
A viharok itt könyörtelenek,
és egyre vadabbul tombolnak.
Az egyre súlyosbodó éghajlati válság miatt a szelek évről évre erősödnek.
Patagónia egyre viharosabb tengerein
a vadászathoz különleges képességek kellenek.
Itt a kardszárnyú delfinek a csúcsragadozók.
Nincs ellenfél, melytől visszariadnának.
Még egy kifejlett elefántfókával is
könnyedén elbánnak.
De a felnőtt elefántfókák csak szaporodni jönnek e partszakaszra.
Hogy egész évben itt időzhessen,
a kardászárnyúnak más zsákmány után kell néznie.
Csapatuk élén a nagymama áll.
Lassan már 50 éves,
és egész élete során ezt a partszakaszt uralta.
Tekintetét most a tengerpart felé irányítja...
ahol fiatal fókák és oroszlánfókák húzódnak meg,
amikor a tenger túl viharos.
Annak ellenére, hogy a nagy hullámok partra vethetik őket,
a kardszárnyúaknak meg kell kockáztatniuk...
hogy a parton vadásszanak.
Ha ez a nőstény kint ragad, elpusztulhat.
Nagyon kevés kardszárnyúcsaládról ismert, hogy így vadászik.
Ezt a technikát az anyjától tanulta, és most tovább kell adnia.
A nagyinak kell egy biztonságos hely, ahol diákjaival
nem reked a parton.
Az oktató fiatal csapatát
egy igen különleges helyre vezeti.
Egy védett lagúnába,
ahol nem fenyegetik őket a hullámok.
E tengerparti vadászakadémián
a legfrissebb újoncai
nagy hűhót csaphatnak.
A diákok duzzadnak az ifjonti önbizalomtól.
De e kölyök szerencséjére
még sokat kell tanulniuk.
Élükön oktatójuk suhan.
„Kövessetek!”
A megfelelő partszakasz kiválasztása létfontosságú.
A mai nap első leckéje?
A támadási szög.
Ha a lejtő túl sekély,
zátonyra futnak, és nem érik el célpontjukat.
A veszély miatt a kezdők számára ajánlott, hogy legyen egy szárnysegédjük,
aki segít nekik, ha elakadnának.
A második lecke tananyaga...
a lopakodás.
A nagyi uszonyelrejtő gyakorlatokat vezet.
Meg kell tanulniuk alakzatban járőrözni, miközben hátúszójukat a vízbe merítik.
De csendben is kell lenniük.
Jobb, ha visszatartod a lélegzeted.
Eljött a nagyszabású demonstráció ideje.
A cél?
Megböködni azt a fókát.
A továbblépéshez
az újoncoknak minden leckét át kell ültetniük a gyakorlatba,
ahol bebizonyosodik, hogy milyen trükkös a feladat.
Túl lassú.
Túl zajos.
Szép sebesség, de rossz célpont.
Lassanként fejlődnek azért,
a tananyagot felelevenítve és hibáikból tanulva.
De még szükségük van a szakértő útmutatására.
A nagyi előkészíti a tökéletes támadást.
Egy fejbiccentéssel jelzi, hogy mehet.
E diák eddigi legjobb próbálkozása ez, és nagy lépés az érettségi felé.
Egy ilyen veszélyes küldetésre a kiképzés hét évig is eltarthat.
Egyetlen más ragadozónak sem tart ilyen sokáig,
hogy kiérdemelje rangjelzését.
Olyan összetett készségtár ez,
melynek kifejlesztése csak az évekig tartó csapatmunkának
és a nagymama bölcsességének köszönhetően lehetséges.
Az Egyenlítő közelében
a szél csillapodik, a hullámok pedig zsugorodnak,
amint a nagy áramlat észak felé halad...
ahol a nyomasztó hőségben
az óceán vad természete enyhülni látszik.
A brazil tengerpart pedig sótűrő fákból álló erdőknek ad otthont.
Mangrovefajok.
Az áramlat talán legbuzgóbb stopposai.
Délkelet-Ázsiában fejlődtek ki,
de az áramlatot meglovagolva mindenütt elterjedtek a trópusokon.
Hatalmas ártéri erdőket teremtve,
ahogy itt, az Amazonas mentén is.
Ez a világ leghosszabb mangroveerdős szakasza...
mely új tápláléklelő helyeket nyújt egy elszánt halacska számára.
Aki nem más, mint egy kalandvágyó négyszemű hal.
Felderítőcsapata kíséretében alig várja, hogy bejusson az erdőbe.
De apály van, így a parton rekedtek.
Az egyenlítői napsütésben a sekély vizek a legtöbb hal számára túl forróak.
Amint beköszönt a dagály...
és beáramlik a víz,
útnak indulnak.
És nem csak úsznak.
Ugrándoznak is.
Együtt haladni biztonságosabb.
Nagyon más világ ez itt.
Ezekben a mangroveerdőkben jól jön különleges látásmódjuk.
Nevük ellenére a négyszemű halaknak csak két szeme van,
de a pupillájuk figyelemre méltó módon kettéosztott,
melynek révén szemük egyik felét
a mélyben leselkedő veszélyeken tarthatják,
másik felével pedig a fent kínálkozó lehetőségeket kémlelhetik.
Ebben az erdőben sosem tudni, honnan érkezik a következő fogás.
Termeszek.
Ízletes falatkák!
Meglehet, ínycsiklandóak, de még nagyobb jutalom vár azokra,
akik elég kalandvágyóak ahhoz, hogy kövessék a dagályt
az óceán legvégső határáig.
több mint másfél kilométerre onnan, ahol e kis hal
dzsungelbeli kalandjára indult
egy rejtett csemege után kutatva,
mely naponta csak kétszer elérhető.
Ezeknek a mangroverákoknak
vissza kell térniük a vízbe, hogy felfrissítsék kopoltyúikat.
E nősténynek csupán percei vannak, mielőtt a dagály apadni kezd.
Egyet elkapott!
Méltó jutalom azért, mert odáig ment, ahová kevés hal merészkedik.
Ám a dagály igen hamar apadni kezd,
és a felderítőcsapatnak vissza kell vonulnia a partra,
különben félő, hogy pácban maradnak a tikkasztó hőségben.
Ahogy az Atlanti-óceán hatással van az Amazonas élővilágára,
úgy a világ legnagyobb folyója is visszahat az óceánra.
Nap mint nap több mint egymillió tonnányi lehullott levelet
és gazdag folyami üledéket szállít...
értékes esőerdei tápanyagokat továbbítva, melyeket az áramlat
3200 kilométer távolságba sodor felfelé
Brazília partjai mentén.
Szállítmányának célpontja az Atlanti-óceán ékköve...
a Karib-tenger.
Mi, emberek azért jövünk ide, hogy élvezzük szépségét és meleg vizét.
A szarukorallok virulnak itt
a Bonaire szigetét körülvevő gazdag áramlásban.
Ebben a korallkarneválban nem könnyű feltűnést kelteni.
És amikor eljön a szaporodás ideje, nem árt kitűnni a tömegből.
Egy ragyogó elme sötétedésig vár, hogy tündökölhessen.
Ezzel nincs egyedül.
Ez a varázslatos fényjáték egy összehangolt párzási bemutató,
melyet Bonaire talán legkisebb zátonylakói,
a rákfélék közé tartozó apró kagylósrákok visznek színre.
Egy-egy példányuk rizsszemnél is kisebb.
Ám két, a testében lévő, erősen reaktív vegyi anyag elvegyítésével
a hím képes olyan vakító fényfüzéreket alkotni,
amelyek a nőstényt a várakozóhelyére vonzzák.
A hímek együtt nyüzsögnek, és felváltva kapcsolják fel lámpásaikat.
Az efféle együttműködés révén mindegyikük
spórolhat a vegyi anyaggal vészhelyzet esetére.
Amire szükség is lesz.
A kardinálishalak 2,5 centiméter hosszú planktonfalók,
akik éjszaka bújnak elő.
De a kagylósrákoknak titkos fegyvere van.
A vegyi anyag íze förtelmes.
Ezért a hal kiköpi őket, amilyen gyorsan csak lehet.
És ami még rosszabb:
immár a kardinálishalak is világítanak a sötétben...
így könnyű célpontjává válnak
egy éjszakai gyilkosnak, aki ezeken a zátonyokon leselkedik.
Ő a tűzhal.
A tűzhalak invazív fajok,
melyeket az emberek 40 éve
véletlenül hurcoltak ide a Csendes-óceánból.
Mivel természetes ellenségeik nincsenek, populációjuk féktelenül nőtt,
és számtalan apró zátonylakó halat pusztítottak ki.
De nem csak ők rónak az embertől eredő terhet e zátonyokra.
Az éghajlati válság miatt a Karib-térség egyre forrósodik.
Az elmúlt 40 év során csupán 0,55 Celsius-foknyi emelkedés
már veszélybe sodorta
ezeknek a hőmérsékletre érzékeny zátonyoknak a fennmaradását.
Ez elég volt ahhoz, hogy e sekély tenger forrongó kuktává változzon.
A helyzetet tovább rontja, hogy ez a kukta robbanásra kész.
A hőmérséklet emelkedése nyomán
a legvadabb hurrikánok egyre gyakoribbá válnak,
és a hőstressz is gyengíti a korallokat, így azok törékenyebbé válnak.
Nem elég ellenállóak az emelkedő hőmérséklet
és az egyre pusztítóbb viharok együttes hatásaival szemben,
ami eddig a karibi korallállomány 80%-ának tragikus pusztulásához vezetett.
Sokak számára a zátony megsemmisülése az otthonuk elvesztését jelenti.
Akik el tudnak úszni a baj elől, azoknak van menekülési útvonala.
A nagy áramlat egy keskeny résen, a Floridai-szoroson préselődik át,
amely úgy működik, mint egy tömlő fúvókája:
olyan erővel löki át a vizet,
ami harmincszorosa a Föld összes folyója együttes erejének.
A ma Golf-áramlat néven ismert áramlat
az óceán legsebesebb áramlata, mely szétteríti a hőt
az Atlanti-óceán északi régiójában.
Mindössze egy hónap leforgása alatt Floridától egészen New Yorkig suhan...
ahol a meleg vizek hatalmas planktonvirágzásokat táplálnak,
olyan fajok hatalmas rajait juttatva így élelemhez, amelyeket egykor
a kihalás széléig halásztak.
Ők a menhadenek.
De most, hála a fejlettebb halászati gazdálkodásnak,
populációik ismét növekednek.
Még itt, a New York-i Long Island közelében is.
Ahol szorosan egymás mellett kell maradniuk,
mert a melegebb áramlat a karibi cápák falkáit
most minden eddiginél északabbra vonzza.
Létszámuk ellenére azonban a menhadeneket nem könnyű elcsípni.
Villámgyorsan reagálnak, és pikkelyeik erősen fényvisszaverőek.
Együtt olyan tükörgömbhatást keltenek, mely elkápráztatja a ragadozókat...
és újszerű látványosságot nyújt
partjaink néhány méteres körzetében.
Az Észak-Amerika felől erőteljesen zúduló áramlat kiszélesedik,
és a hőt szétteríti az óceánon.
Egyik ága Észak-Európa felé tart.
A másik kelet felé fordul,
és egy apró szigetekből álló földláncolat felé veszi az irányt.
Ezek az Azori-szigetek.
Itt található a Közép-Atlanti-hátság legmagasabb hegycsúcsa.
Több mint 8200 méter magasan tornyosul a tengerfenék fölé,
közvetlenül a globális óceáni áramlat útjába állva.
Ezáltal a felszínre kerülnek a mélytengeri tápanyagok,
s gazdag táplálkozóhely nyílik
minden élőlény számára, mely eléri ezt az óceánközépi helyőrséget.
A felmelegedő áramlat nemrégiben megnyitotta az Azori-szigeteket
egy Afrika partjairól érkező új jövevény előtt.
Egy cetcápa.
Tizenöt méter hosszú
és több mint 20 tonnás teremtmény.
A ma élő legnagyobb halfaj.
Az elmúlt 15 évben
a víz eléggé felmelegedett ahhoz, hogy gyakori látogatóvá váljon itt.
Ha tehetné, megenné ezeket a kis szalonkahalakat,
de ők ebben a háromdimenziós térben
könnyedén túlmanővereznek rajta.
A legbiztonságosabb hely a cápa felett van.
Biztos közelségben, mégis távol a szájtól.
Meglehet, e kis halcsapat egyelőre megmenekült,
de nem lehetsz a tenger legnagyobb hala úgy,
hogy ne lenne pár trükk a tarsolyodban.
Valamennyi állat közül neki van a legnagyobb belső füle,
így hallása rendkívül éles.
És ezt az érzékét most a javára fordítja,
amint egy távoli felbolydulás morajló neszei felé indul.
Ezt a halrajt óriási kékúszójú tonhalak tizedelik,
amelyek súlya elérheti a 680 kilogrammot.
Méretük és sebességük egy versenylóé.
De cápánk nem a kékúszójúakért jött.
A kisebb tonhalakért van itt, melyek a perem körül lézengenek.
A hosszúszárnyú, nagyszemű és csíkoshasú tonhalak érdeklik.
Egy méter alatti hosszukkal nem versenyezhetnek a kékúszójúakkal.
Így még éhesek,
és szüntelenül tovább kutatják az új lehetőségeket.
Cápánk másra sem vágyik.
A tonhalak tudják, hogy a cetcápával való szövetség
királyi lakomához vezethet.
A cápa újabb zavargást észlel,
és tonhalcsapatát feltartóztatásra vezényli.
Ahogy közelednek, a kis tonhalak előretörnek...
és támadnak.
A halacskák azonnal föléje sereglenek
menedéket keresve.
De ezúttal a tonhalak nem hagyják, hogy nyugtot leljenek.
Felfelé terelik a kisebb halakat,
és igyekeznek őket a felszínhez préselni.
Cápánk kivár, míg a tonhalak
egyre szorosabban egymás mellé terelik őket.
Munkájuk eredménye egy hatalmas, örvénylő haltornádó.
Most, hogy a felszínhez szorultak, a tonhalak egyenként lecsipegethetik őket.
És ez az, amire cápánk várt.
Terelőcsapatának hála, végre jóllakhat:
minden egyes falattal száz és száz halat nyel le.
A legtöbbet hozta ki napjaink
gyorsan változó Atlanti-óceánjának új lehetőségeiből.
Az Azori-szigetektől a kékúszójú tonhalak a meleg áramlat nyomában
saját ívóhelyükre, egy félreeső tengerbe úsznak.
A Földközi-tengerbe,
ahol az egykor halaktól nyüzsgő vizek most egészen másképp festenek.
Halfarmok.
Az elmúlt két évszázadban
a felismerhetetlenségig formáltuk át a Földközi-tenger egyes részeit.
Mint óceánjaink számos pontján,
a technológia itt is lehetővé tette,
hogy messzebbre és mélyebbre nyúljunk, mint valaha,
és a fenntarthatóság határain túl halásszunk.
Ma egyre gyakrabban tenyésztünk rajban úszó halakat telepeken,
előnyünkre fordítva természetes csapatos életmódjukat.
Ilyen hal az e hálóban látható tengeri sügér és tengeri durbincs.
A megcsappant vadon élő halállomány
egy éhes palackorrúdelfin-családot csalogatott ide.
A hálón kívüli vadon élő halak
a fogságban tartott rajok társaságában nagyobb biztonságban érzik magukat.
Ám ez a delfineknek könnyen megszerezhető eledelt biztosít.
A nagy áramlatnak csak csekély része jut át
a Földközi-tenger zárt vizein.
Így ezek a nyílt óceánnál jobban felmelegszenek,
ami intenzívebb párolgást és sósabb tengervizet eredményez.
Még ezek a tenyésztett halak is nehezen növekednek
az élővilág számára egyre ellenségesebb vizekben.
Ez vajon előrevetíti valamennyi óceánunk jövőbeli állapotát?
És ha igen, ezt a jövőt akarjuk-e...
a halak...
vadászaik...
és saját magunk számára?
A hőmérséklet nem csak a Földközi-tenger térségében emelkedik.
Négyéves útja során, az Atlanti-óceán teljes hosszát bejárva
a nagy áramlat hatalmas mennyiségű hőt halmozott fel,
elegendő meleget szállítva ahhoz, hogy enyhébb éghajlatot teremtsen
Észak-Európában,
akár 11 Celsius-fokkal is megemelve a hőmérsékletet.
A tengeren ez szélsőséges időjárásnak ad teret.
Napjainkban az Atlanti-óceán északi részén a körülmények egyre ádázabbak.
És a nyílt óceánon egyre nehezebb túlélni a telet.
Itt, Izlandon az egyre zordabb körülmények elég ridegek ahhoz, hogy próbára tegyék
az Atlanti-óceán térségének egyik legszorosabb kapcsolatát.
Ez a lunda itt épp életre szóló társára vár.
Az egyetlen igaz szerelmére.
Ő csak egy a 100 000 sorstársa közül, akik arra várnak, hogy párjuk hazatérjen
nyolc hónapos távolléte után.
Társa még mindig a tenger messzeségét járja,
vadászik, és erőt gyűjt a fészekrakási szezonra.
Jobb, ha nekilát odújuk elkészítésének.
A hím lundák első számú feladata egy kis tavaszi nagytakarítás.
Évente csak egy csemetét nevelnek fel, így mindennek tökéletesnek kell lennie.
Jöhet még néhány puha bútordarab...
és hímünk készen áll műve bemutatására.
Párja azonban nincs sehol.
Türelmesnek kell lennie.
Tíz együtt töltött évük alatt társa sosem hagyta cserben.
De ez az odaadó lunda nem üldögélhet tétlenül.
Otthonuk felépítése után most megérdemel egy kis kikapcsolódást.
Hobbija jó mókának tűnik.
Főképp, ha feltámad a szél.
Körülötte mindenütt boldog párok látják viszont egymást,
de az ő szíve hölgyének még mindig nincs nyoma.
A közelmúltig a lundák napokon belül visszatértek párjaikhoz.
A kimerült halállomány és a súlyosbodó téli viharok azonban
megnehezítik a halászatot.
És párja nem hagyja el a halászterületet, amíg készen nem áll a tojástermelésre.
Akad nőstény, aki sosem tér haza.
Végre!
Nyolc hosszú hónapnyi különlét után.
Kétségkívül ez az atlanti-óceáni térség egyik leghűségesebb partnerkapcsolata.
És most ideje rátérni a fontos teendőre: a lundabébi gyártására.
E lundákat, ahogy az Atlanti-óceán
egyre szilajabb északi részén élő összes élőlényt,
a felmelegedő óceán óriási kihívások elé állítja.
De kíváncsi tekintetünkön túl a természet talál megoldásokat.
A halak mozgásban vannak, új otthon után kutatva.
A túlélő tőkehal-
kapelán-
és tonhalpopulációk
egyre északabbra úsznak,
együtt a globális óceáni áramlattal
Földünk leggyorsabban változó óceánja felé.
A következő részben az áramlat a Jeges-tengerbe zúdul.
Meleg vizet hoz magával, ami elvékonyítja a jeget,
és megnyitja ezt az egykor áthatolhatatlan óceánt.
Az életben maradáshoz itt mindenkinek
egyre szélsőségesebb módszerekhez kell folyamodnia.
A feliratot fordította: Büki Gabriella