MAAILMAMME MERET
Falklandinsaaret.
KERTOJANA BARACK OBAMA
Etelä-Atlantin paljaalla etuvartioasemalla puhaltavat säälimättömät tuulet.
Aallot hakkaavat ympäri vuoden.
Ravinteet sekoittuvat.
Se saa levät kasvamaan, mikä tekee vedestä syvän vihreää.
Myrskyt eivät tyynny pitkäksi aikaa.
Täällä asuvat hyödyntävätkin jokaisen rauhallisemman hetken.
Kirjodelfiinejä.
Surffaus on niiden lempipuuhaa.
Niiden yhtenäinen väritys on eräänlainen naamioitumiskeino.
Se rikkoo niiden ääriviivat vedessä.
Reilun metrin mittaiset delfiinit tarttuvat innolla jokaiseen leikkihetkeen.
Leikillä on tärkeämpikin tehtävä.
Se laittaa isot aivot raksuttamaan.
Lisäksi se lähentää lauman jäseniä.
Täällä on tosin muitakin surffaajia.
Merileijona.
Uros on näiden vesien isäntä.
Aallot kuuluvat sille.
Se ajaa pois kenet tahansa.
Delfiinit eivät kuitenkaan pelkää sitä.
Niille tämä on tilaisuus pitää hauskaa.
Tänään leikitäänkin hippaa.
Merileijona luopuu lopulta jahdista.
Ne tulevat piiloistaan etsimään sitä.
Leikki pitää delfiinit parhaassa terässä.
Sekä fyysisesti että henkisesti.
Se kasvattaa ryhmähenkeä.
Sama pätee moniin muihinkin villin Atlantin asukkaisiin.
Ryhmätyö on avain selviytymiseen.
ATLANTIN VALTAMERI
Valtamerikierto virtaa Intian valtamerestä Etelä-Atlantille.
Se on alku 16 000 kilometrin pituiselle neljän vuoden matkalle kohti pohjoista.
Sen varrelle mahtuvat koko planeetan myrskyisimmät meret ja suurimmat aallot.
Matkamme alkaa Afrikan eteläkärjestä.
Siellä Intian valtameren ja Atlantin vedet törmäävät toisiinsa.
Muinaiset merenkävijät kutsuivat paikkaa myrskyjen niemeksi.
Myrskyt saavat aikaan valtavia aaltoja, jotka murjovat sen rannikoita.
Raivoavan meren pinnan alla on kuitenkin rauhallisempiakin soppia.
Rannikkoa reunustavat tiheäkasvuiset rakkolevämetsät.
Ne vaimentavat aaltojen energian ja kesyttävät villin valtameren.
Leväaukion kätköissä on myös piilopaikka.
Se on erään intohimoisen puutarhurin koti.
Hammasahven.
Se pitää oman pihansa puhtaana.
Se ylläpitää hyvin kiillotettua kalliota, jossa ei ole rikkaruohoja eikä hiekkaa.
Sen tarkoitus on houkutella naaraita, jotka ovat valmiita munimaan.
Sillä on kuitenkin kilpakosijoita.
Sen pihan täytyykin olla täydellinen, jotta se erottuu muista.
Kulissit täytyy pitää pystyssä, joten sotku on siivottava heti pois.
Erakkorapu.
Merilevää.
Matkoihisi, hai.
Meritähtikin saa lähtöpassit.
Suoraan naapurin puolelle.
En se minä ollut.
Naapuri ei ole kovinkaan mielissään.
Tämä taisi pudota sinulta.
Ei suinkaan. Pidä hyvänäsi vain.
Meritähtitennis ei olekaan mikään ihan jokapäiväinen näky.
Tätä voi jatkua loputtomiin.
Molempien mielipide on selvä.
Meritähti saa mennä matkoihinsa, jotta työnteko voi jatkua.
Kivipuutarha on nyt kiillotettu.
Yläpuolella ui munia kantavia naaraita.
Uros voi vihdoin järjestää esityksensä.
Se kiinnittää huomion pihaansa.
Naaras pitää näkemästään.
Se muniikin pienen rohkaisun jälkeen.
Nyt uroksen ainoa tehtävä on vartioida munia kuoriutumiseen saakka.
Olosuhteet Etelä-Atlantilla ovat kuitenkin arvaamattomat.
Kaikki voi muuttua nopeasti.
Vesi sekoittuu.
Se kantaa munien herkullisen tuoksun pitkän matkan päähän rakkoleväaukiolta.
Se houkuttelee nälkäisiä käärmetähtiä.
Mikään kala ei voi puolustautua yksin kokonaista armeijaa vastaan.
Naapureiden on aika unohtaa kiistansa.
Niiden pitää pelastaa munat yhdessä.
Pieni nahistelu unohtuu nopeasti, kun vastassa on suurempi uhka.
Yhdessä ne onnistuvat suojelemaan muniaan käärmetähtien valloitusyritykseltä.
Hammasahvenen työ on melkein tehty.
Kaksi viikkoa myöhemmin sen munat vihdoin kuoriutuvat.
Virtaus vie ne mukanaan toisaalle.
Poikaset asettuvat rakkolevämetsiin, jotka koristavat levotonta rannikkoa.
Sää on rajuinta Etelä-Atlantilla paikassa,
jossa tuulet ovat vahvimmillaan valtameren toisella puolella.
Etelä-Amerikan Kap Hornilla.
Täällä myrskyt ovat armottomia.
Ne muuttuvat yhä hurjemmiksi.
Tuulet voimistuvat vuosi vuodelta kasvavan ilmastokriisin myötä.
Patagonian rajuilla vesillä saalistaminen vaatiikin aivan erityistä taidokkuutta.
Miekkavalaat ovat täällä ykköspetoja.
Ne ottavat vastaan haasteen kuin haasteen.
Jopa täysikasvuisen merinorsun.
Helppo nakki.
Täysikasvuiset merinorsut tulevat rannikolle vain lisääntymään.
Miekkavalaiden on löydettävä muuta syötävää muina vuodenaikoina.
Kokenut mummi johtaa laumaa.
Se on lähes 50-vuotias ja tuntee rannikon kuin omat taskunsa.
Sen katse kohdistuu rantoihin.
Nuoret hylkeet ja merileijonat lepäävät siellä meren ollessa myrskyisä.
Miekkavalaiden on otettava riski, vaikka ne voivatkin jäädä jumiin hiekkaan.
Ne päättävät saalistaa rannalla.
Valas voi kuolla jäädessään jumiin.
Vain harvat miekkavalaat saalistavat näin.
Mummi on oppinut tempun äidiltään, ja nyt se pitää opettaa jälkipolville.
Tarvitaan turvallinen opetusympäristö, jotta keltanokat eivät jää jumiin.
Mummi johdattaakin nuoremmat aivan erityiseen paikkaan.
Suojaisa laguuni on turvassa suurten aaltojen tuomilta vaaroilta.
Saalistusakatemia avaa ovensa.
Uudet oppilaat käyvät töihin.
Nyt on näytön paikka.
Nuoret oppilaat uhkuvat itsevarmuutta.
Tämän poikasen onneksi niillä on kuitenkin paljon opittavaa.
Mummi näyttää nuorisolle tietä.
Muut seuraavat.
Ranta pitää valita oikein.
On päivän ensimmäisen oppitunnin aika.
Hyökkäyskulma.
Vesi ei saa olla liian matalaa.
Silloin saaliiseen ei pääse käsiksi.
Harjoitus on vaarallinen, joten aloittelijoilla on apuri mukanaan.
Apua tarvitaan, jos sattuu jäämään jumiin.
Sitten on toisen oppitunnin vuoro.
Pitää olla viekas.
Mummi näyttää, miten evät piilotetaan.
Valaiden täytyy partioida muodostelmassa ja pitää samalla selkäevänsä piilossa.
Niiden pitää olla myös hipihiljaa.
Kannattaa pidättää hengitystä.
Nyt on tositoimien aika.
Tähtäimessä on rannalla makaava hylje.
Edistyäkseen oppilaiden on sovellettava oppimansa käytäntöön.
Se todistaa tehtävän hankaluuden.
Liian hidas.
Liian äänekäs.
Riittävän nopea, mutta kohde on väärä.
Valaat edistyvät mummin neuvojen turvin ja oppivat samalla virheistään.
Asiantuntijan apua kaivataan silti yhä.
Mummi järjestää täydellisen hyökkäyksen.
Se antaa merkin nyökkäämällä.
Näin lähelle oppilas ei ole vielä päässyt. Onnistuminen on merkittävä.
Vaarallista tehtävää varten harjoittelu voi kestää jopa seitsemän vuotta.
Mikään muu saalistaja ei uurra niin kauaa ansaitakseen maineensa.
Niiden taidot ovat niin monimutkaisia,
että ne opitaan ainoastaan vuosien ryhmätyön tuloksena.
Myös mummin viisaus on avainasemassa.
Päiväntasaajaa kohti mentäessä tuulet tyyntyvät ja aallot laantuvat.
Valtamerikierto suuntaa nyt pohjoiseen.
Ankaran kuumissa olosuhteissa villi valtameri näyttää rauhoittuvan.
Brasilian rantaviiva tarjoaakin tilaa suolaa sietävien puiden metsille.
Mangroveja.
Laji on yksi virtauksen liftaajista.
Puu on Kaakkois-Aasian kasvatti.
Virtauksen mukana se on kuitenkin levinnyt kaikkialle tropiikkiin.
Tuloksena ovat valtavat vuorovesimetsät.
Sellaisia löytyy myös Amazonista.
Täällä on maailman pisin mangrovealue.
Se tarjoaa antoisan ruokailupaikan eräälle varsin pelottomalle kalalajille.
Nelisilmällä riittää seikkailunjanoa.
Se uhkuu intoa ja on valmis suuntaamaan metsään retkikuntineen.
Laskuveden aikaan ne ovat kuitenkin jumissa rannikolla.
Päiväntasaajan matalikot ovat liian kuivia useimmille kaloille.
Nyt vuorovesi vaihtuu.
Vesi tulvii sisään.
Nyt mentiin.
Nelisilmät eivät tyydy uimaan vaan ne osaavat myös hypähdellä.
Yhdessä on turvallisempaa.
Täällä on aivan toisenlainen maailma.
Niiden ainutlaatuisesta näöstä on hyötyä mangrovemetsissä.
Nimestään huolimatta niillä on kuitenkin vain kaksi silmää.
Pupilli jakautuu kuitenkin kahteen osaan,
joten ne pystyvät pitämään silmällä alapuolella vaanivia vaaroja.
Samalla ne tähyilevät yläilmoissa odottavia mahdollisuuksia.
Tässä metsässä ei koskaan tiedä, mistä seuraava ateria tulee.
Termiittejä.
Herkullista.
Ne ovat jo kyllin herkullisia, mutta luvassa on vielä parempaa niille,
jotka seuraavat vuorovettä pidemmälle.
Valtameri ulottuu syvälle metsään.
Päätepiste on parin kilometrin päässä pikkukalojen lähtöpaikasta.
Täältä löytyy oikea herkkukätkö.
Siihen pääsee käsiksi kahdesti päivässä.
Mangroverapujen pitää peruuttaa meriveteen virkistääkseen kiduksiaan.
Nelisilmällä on minuutteja aikaa, kunnes vuorovesi alkaa laskea.
Sainpas!
Tämän takia kannattaa uskaltaa sinne, minne muut kalat eivät.
Vuorovesi vaihtuu aivan liian pian, ja retkikunnan pitää palata rannikolle.
Muuten ne saattavat jäädä pakahduttavan kuumuuden armoille.
Atlantin vaikutus Amazoniin on kiistaton.
Maailman suurin joki kuitenkin vaikuttaa osaltaan myös valtamereen.
Vuorovesi tuo joesta miljoonia tonneja kariketta ja maa-ainesta joka päivä.
Valtameri saa sademetsästä ravinteita,
jotka virtaus kuljettaa 3 000 kilometriä ylös Brasilian rannikkoa pitkin.
Lopulta ne päätyvät Atlantin jalokiveen.
Nimittäin Karibianmereen.
Tänne tullaan nauttimaan upeista maisemista ja lämpimästä vedestä.
Pehmytkorallit viihtyvät virrassa Bonairen saaren tuntumassa.
Korallien joukosta ei ole helppo erottua.
Huomio pitääkin kiinnittää itseensä, kun lisääntymisaika koittaa.
Eräs kirkas kipinä odottaa vuoroaan pimeäntuloon saakka.
Se ei ole yksin.
Taianomainen valoesitys on tarkkaan koordinoitu parittelurutiini,
josta on vastuussa yksi riutan pienimmistä asukkaista.
Pieni hohtava pallo on raakkuäyriäinen.
Ne ovat riisinjyvääkin pienempiä.
Raakkuäyriäiset sekoittavat sisällään kahta reaktioherkkää kemikaalia.
Uros luo kirkkaita valoketjuja, jotka houkuttelevat naaraan paikalle.
Urokset liikkuvat yhdessä ja hohtavat kukin vuorotellen.
Yhteistyön turvin ne voivat säästää kemikaalejaan hätätilanteita varten.
Niitä tarvitaan.
Parin sentin pituiset kardinaaliahvenet saalistavat planktonia öisin.
Raakkuäyriäisillä on tosin salainen ase.
Kemikaalit maistuvat pahalta.
Kala sylkee ne ulos alta aikayksikön.
Asiaa pahentaa entisestään se, että nyt kardinaaliahven loistaa pimeässä.
Se on helppo kohde öiselle pedolle, joka vaanii riutan kätköissä.
Siipisimppu.
Siipisimppu on herkästi leviävä laji.
Se kulkeutui tänne ihmisten mukana Tyyneltämereltä 40 vuotta sitten.
Siipisimpulla ei ole täällä vihollisia, joten kanta on saanut kasvaa vapaasti.
Samalla se on syönyt riutan kalalajeja sukupuuttoon.
Siipisimppu ei ole ainoa ihmisten riutoille aiheuttama ongelma.
Ilmastokriisi lämmittää Karibianmerta.
Lämpötila on noussut asteen verran viimeisten 40 vuoden aikana,
mikä on riittänyt uhkaamaan lämpöherkkien riuttojen selviytymistä.
Se on muuttanut matalan meren kiehuvaksi painekattilaksi.
Vielä pahemman tilanteesta tekee se, että kattila on valmis räjähtämään.
Lämpötilan nousun myötä rajuja hurrikaaneja tavataan useammin.
Lisäksi lämmön aiheuttama rasitus tekee koralleista hauraampia.
Ne eivät kestä lämpötilan nousun ja rajujen myrskyjen yhdistelmää.
Sen seurauksena Karibianmeren koralleista on tuhoutunut traagiset 80 prosenttia.
Riuttojen tuho merkitsee myös sitä, että monet lajit menettävät kotinsa.
On kuitenkin olemassa pakoreitti niille, jotka pystyvät uimaan toisaalle.
Virtaus sujahtaa läpi Floridansalmesta, joka toimii ikään kuin letkun suuttimena.
Se synnyttää virtauksen, joka on 30 kertaa kaikkien maailman jokien vahvuinen.
Se tunnetaan nimellä Golfvirta.
Se on valtameren nopein virtaus, joka levittää lämpöä Pohjois-Atlantille.
Sillä kestää vain kuukauden virrata Floridasta aina New Yorkiin asti.
Siellä lämpimät vedet tarjoavat ravintoa valtaville planktonkukinnoille.
Ne puolestaan ruokkivat lajeja, jotka kalastettiin miltei sukupuuttoon.
Menhadeneita.
Kalastuksenhoito on parantunut, joten ne saavat taas elämästä kiinni.
Jopa New Yorkin Long Islandilla.
Niiden täytyy pysyä tiukkana parvena.
Lämpimämpi virtaus tuo mukanaan myös riuttahaiden parvia.
Ne liikkuvat pohjoisemmassa kuin koskaan.
Valtavista parvista huolimatta menhadeneita ei ole helppo napata.
Niillä on salamannopeat refleksit ja valoa heijastavat suomut.
Yhdessä ne luovat peilipalloilmiön, joka hämää saalistajia.
Näky on melkoinen.
Sitä tavataan rantojen tuntumassa.
Pohjois-Amerikan jälkeen virtaus levenee ja kuljettaa lämpöä valtameren halki.
Yksi haara suuntaa Pohjois-Eurooppaan.
Toinen lähtee kohti itää.
Se törmää matkallaan pikkusaarten ketjuun.
Azorit.
Siellä sijaitsee Atlantin keskiselänteen korkein huippu.
Se on yli kahdeksan kilometriä merenpinnan yläpuolella.
Se osuu suoraan valtamerikierron reitille.
Samalla se edesauttaa syvänmeren ravinteiden nousua pintaan.
Täällä on runsaat ruokailupaikat niille, jotka pääsevät keskelle valtamerta.
Lämpenevä virtaus houkuttelee Azoreille uuden tulokkaan Afrikan rannikoilta.
Valashain.
Se on noin 15 metriä pitkä ja painaa yli 20 tonnia.
Se on suurin olemassa oleva kalalaji.
Viidentoista viime vuoden aikana lämmennyt vesi on tehnyt siitä säännöllisen vieraan.
Se söisi mielellään pienet torvikalat,
mutta ne voivat harhauttaa sitä helposti kolmiulotteisen sinisyyden keskellä.
Turvallisin paikka on sen yläpuolella.
Kalojen kannattaa pysytellä jättiläisen lähellä ja vältellä sen suuta.
Pikkukalat pääsivät tällä kertaa pakoon.
Valtameren isoimmalla kalalla on kuitenkin aivan oma ässä hihassaan.
Sillä on suurempi sisäkorva kuin millään muulla eläinlajilla.
Sen kuulo onkin äärimmäisen tarkka.
Valashai hyödyntää terävää aistiaan.
Se paikantaa etäisen hälinän jyrähtelevän äänimaiseman.
Ääni kantautuu kalaparvesta.
Sitä möyhentävät valtavat tonnikalat, jotka voivat painaa jopa 680 kiloa.
Ne ovat yhtä suuria ja nopeita kuin kilpahevoset.
Valashai ei tosin välitä tonnikaloista.
Se himoitsee pienempiä tonnikaloja jotka lipuvat reunalla.
Nimittäin valkotonnikaloja, suurisilmiä ja boniitteja.
Alle metrin pituiset kalat eivät mahda isolle tonnikalalle mitään.
Ne ovat yhä nälkäisiä ja etsivät aina uusia mahdollisuuksia.
Se sopii valashaille mainiosti.
Tekemällä yhteistyötä valashain kanssa ne voivat päästä käsiksi kunnon apajaan.
Valashai havaitsee toisen häiriötekijän ja johtaa tonnikalaryhmän hätiin.
Lähempänä pienet tonnikalat kiihdyttävät.
Ne hyökkäävät.
Pikkukalat laskeutuvat valashain päälle turvapaikan toivossa.
Tonnikalat eivät enää suostu moiseen.
Ne ajavat pikkukalat ylös ja yrittävät vangita ne pintaa vasten.
Valashai katselee kauempaa, kun kalat muodostavat tiukan rykelmän.
Seurauksena on valtava kalatornado.
Saalis on ansassa pinnan tuntumassa, ja tonnikalat napsivat siitä vuorotellen.
Juuri tätä valashai on odottanut.
Apulaistensa avulla se syö viimein vatsansa täyteen.
Jokaiseen suupalaan mahtuu satoja kaloja.
Se on ottanut jälleen kaiken irti muuttuvan Atlantin mahdollisuuksista.
Tonnikalat jatkavat matkaa Azoreilta.
Ne seuraavat lämmintä virtausta syrjäisemmille lisääntymisseuduille.
Välimeri oli ennen täynnä kaloja, mutta nykyään näky on aivan toinen.
Kalankasvattamoita.
Välimerestä on tullut osin tunnistamaton kahden viime vuosisadan aikana.
Teollisella teknologialla on ollut valtava vaikutus valtameriimme.
Sen avulla yllämme syvemmälle kuin ennen, eikä kalastus ole enää kestävää.
Kasvattamoilla tuotetaankin yhä enemmän parvikalalajeja.
Lajien yhteiselämä käännetään eduksi.
Verkoissa uivat meribassi ja hammasahven ovat juuri sellaisia.
Luonnonvaraisten kalakantojen köyhtyminen tuo paikalle pullonokkadelfiinejä.
Vapaana uivat kalat hakeutuvat verkkojen ulkopuolelle parvien seuraan,
koska siten on turvallisempaa.
Se tarjoaa delfiineille helpon aterian.
Vain pieni osa virtauksesta kulkee Välimeren suljettujen vesien läpi.
Meri lämpenee avomerta enemmän.
Siksi vettä haihtuu enemmän, ja meri on suolaisempi.
Jopa viljelykaloilla on vaikeuksia kasvaa elämää yhä enemmän hylkivissä vesissä.
Onko tässä valtameriemme tulevaisuus?
Onko se tulevaisuus, jonka haluamme?
Haluammeko sitä kaloille?
Entä saalistajille?
Tai itsellemme?
Lämpötilat eivät nouse vain Välimerellä.
Virtaus kulkee neljän vuoden matkan Atlantin valtameren halki.
Se kerää mukaansa valtavasti lämpöä.
Lämmön kulkeutuminen luo Pohjois-Eurooppaan leudomman ilmaston.
Se nostaa lämpötiloja jopa 11 astetta.
Se aiheuttaa merillä rajuja sääilmiöitä.
Pohjois-Atlantin olosuhteet käyvät nykyään entistä hurjemmiksi.
Avomerellä selviytyminen talviaikaan on yhä hankalampaa.
Islannissa rajuiksi käyneet olosuhteet luovat aivan omanlaiset haasteensa.
Ne laittavat koetukselle siteen, joka lienee koko Atlantin vahvin.
Lunni odottelee elinikäistä kumppaniaan.
Ainoaa mielitiettyään.
Se on yksi 100 000 lunnista, jotka odottavat kumppaneidensa paluuta.
Erossa on vietetty kahdeksan kuukautta.
Lunnin kumppani on yhä merillä.
Siellä se saalistaa ja kerää voimia pesimäkautta varten.
Uroksen pitää laittaa kuoppa kuntoon.
Uroksen ensimmäinen tehtävä onkin perusteellinen kevätsiivous.
Lunnit saavat yhden poikasen vuodessa, joten kaiken pitää olla kohdillaan.
Tarvitaan vielä pehmusteita.
Se on valmis esittelemään työnsä jälkiä.
Naarasta ei kuitenkaan näy missään.
Uroksen on oltava kärsivällinen.
Naaras ei ole ikinä pettänyt sitä kymmenvuotisen yhteiselon aikana.
Omistautunut lunni ei voi vain istuskella.
Pesänrakennuksen jälkeen pitää huvitella.
Näyttääpä hauskalta.
Etenkin tuulen yltyessä.
Onnelliset pariskunnat kohtaavat.
Lunnin mielitietystä ei näy jälkeäkään.
Ennen lunnipuolisot palasivat vain päivien viiveellä toisistaan.
Heikentynyt kalakanta ja talvimyrskyt tekevät kuitenkin kalastamisesta vaikeaa.
Naaras ei lähde kala-apajilta, ennen kuin se on valmis munimaan.
Osa naaraista ei enää palaa lainkaan.
Vihdoinkin!
Kahdeksan kuukauden eron jälkeen.
Tämä on varmasti yksi Atlantin kestävimmistä liitoista.
Nyt siirrytäänkin siihen tärkeimpään eli lunnivauvan tekemiseen.
Lunnien lisäksi monen muunkin lajin elämä muuttuu villillä Pohjois-Atlantilla.
Lämpenevä meri tuo mukanaan haasteita.
Luonto kuitenkin vastaa niihin katseemme ulottumattomissa.
Kalat lähtevät etsimään uusia koteja.
Niin tekevät esimerkiksi turskat.
Ja villakuoreet.
Niin myös tonnikalat.
Lajit uivat yhä kauemmas pohjoiseen.
Ne liikkuvat valtamerikierron mukana kohti nopeimmin muuttuvaa valtamerta.
Seuraavaksi virtaus suuntaa Jäämerelle.
Se tuo mukanaan lämmintä vettä, joka ohentaa jäätiköitä.
Se avaa valtameren, joka oli aiemmin läpäisemätön.
Täällä kaikkien on mentävä uusiin äärimmäisyyksiin selviytyäkseen.
Tekstitys: Milka-Maria Mauranen