NAŠE OCEÁNY
Falklandské ostrovy.
Tuto nechráněnou výspu jižního Atlantiku drásá neúprosný vítr
a celoroční příboj.
Vlny rozviřují živiny
a stimulují růst mořských řas,
které mění moře v bohatou atlantskou zeleň.
Klid mezi bouřemi netrvá dlouho.
Proto zdejší obyvatelé využívají každé chvíle, kdy se počasí utiší.
Plískavice strakaté.
Milují surfování.
Jejich týmové barvy
vytvářejí maskování,
které stírá obrysy jejich těl.
Tihle 1,2 m dlouzí delfíni si nikdy nenechají ujít příležitost ke hře.
A hry mají i vyšší smysl.
Zaměstnávají jejich velké mozky
a vytvářejí skupinovou soudržnost.
Ale nejsou tu jediní surfaři.
Lachtan.
To on je tu domácí pán.
A tahle vlna patří jemu.
Koho může, toho zažene.
Ale delfíni se nenechají zastrašit.
Je to pro ně spíš další příležitost, jak se pobavit.
Dnes se rozhodli zahrát si na honěnou.
A když lachtan honičku vzdá,
delfíni opustí skrýš a pustí se za ním.
Podobné hry je všechny udržují na vrcholu sil,
fyzicky i mentálně,
a posilují tak týmového ducha.
Pro mnoho tvorů, kteří žijí v divokém Atlantiku,
je týmová práce klíčem k přežití.
ATLANTSKÝ OCEÁN
Světový mořský proud
se přemisťuje z Indického oceánu do jižního Atlantiku,
kde začíná jeho čtyřletá, 16 000 km dlouhá cesta na sever.
Přes ta nejdrsnější moře a největší vlny na planetě Zemi.
Naše cesta začíná u jižního cípu Afriky,
kde se střetávají vody Indického a Atlantského oceánu.
Na místě, které dávní mořeplavci znali jako mys Bouří.
Bouře tu vytvářejí ohromné vlnobití, které se tříští o pobřeží.
Přesto se pod zuřící hladinou najdou i kapsy ticha.
Pobřeží tu lemují husté kelpové lesy.
Absorbují energii vln a tím krotí dravý oceán.
V ústraní jedné lesní paseky
má trdliště jeden vášnivý zahradník.
Sameček pražmy,
zaměstnán péčí o svůj záhonek.
Udržuje si krásně naleštěnou skalku
bez plevele a písku,
která má přilákat samičku, aby tu nakladla jikry.
Ale konkurence samců je veliká.
Aby na sebe upozornil, záhon musí být dokonalý.
Musí ho udržovat bez poskvrnky
a odstranit vše, co vytváří nepořádek.
Poustevníček.
Mořská řasa.
Pokračuj, žraloku!
Tahle hvězdice musí pryč.
Přes sousedovic plot.
Já to nebyl.
Soused nevypadá příliš nadšeně.
Tohle vám asi upadlo.
Ne. To je vaše.
Nestává se často, abyste sledovali hvězdicový tenis přímo z první řady.
Tak to může jít donekonečna.
Ale už si to vyříkali.
Je načase zahodit hvězdici a vrátit se do práce.
Má pěkně naleštěnou skalku,
samice obtěžkané jikrami mu krouží nad hlavou,
a tak se může konečně předvést.
Vábí samičku ke své zahrádce.
A jí se skalka líbí.
S trochou povzbuzení tu naklade jikry.
Teď má sameček jediný úkol. Hlídat je, dokud se nevylíhnou.
Ale podmínky v jižním Atlantiku jsou nepředvídatelné
a mohou se rychle zhoršit.
Voda se zvíří
a odnáší lahodnou vůni jiker daleko od kelpové paseky.
To přiláká houf hladových hadic.
Samotná ryba své políčko proti armádě neubrání.
Teď musí sousedé odložit neshody.
Budou muset spolupracovat, aby zachránili jikry.
Tváří v tvář větší hrozbě se na půtky rychle zapomene.
Vajíčka dokáží ubránit proti invazi hadic
jedině společnými silami.
Svůj úkol má samec pražmy skoro za sebou.
Neboť o dva týdny později
se jeho děťátka konečně vylíhnou.
Mořský proud je nabere a odnese,
aby se usadila v mnoha kelpových lesích typických pro toto neklidné pobřeží.
Nejdivočejší počasí v celém jižním Atlantiku
je na opačné straně oceánu, kde dují ty nejsilnější větry.
Jihoamerický mys Horn.
Bouře jsou tu neúprosné
a jejich intenzita stoupá.
S rostoucí změnou klimatu větry rok od roku sílí.
Lov ve stále rozbouřenějších mořích Patagonie vyžaduje zvláštní um.
Zdejšími vrcholovými predátory jsou kosatky.
Rozdají si to tu s každým.
Ani dospělý rypouš sloní
jim nemůže konkurovat.
Ale rypouši se k těmto břehům připlouvají pouze rozmnožovat.
Aby tu kosatky mohly žít celý rok, musí si najít jinou kořist.
Jejich skupině velí babička.
Je jí skoro padesát let
a za ta léta místní pobřeží dokonale zná.
Svůj zrak teď upírá na břeh,
kam se uchylují mladí tuleni a lachtani, když je moře příliš divoké.
Navzdory nebezpečí, že je velké vlny uvězní na mělčině,
musí kosatky riskovat
a vydat se lovit na břeh.
Pokud uvízne, může zemřít.
Tento způsob lovu je znám jen u několika kosatčích rodin.
Každá kosatka se ho naučila od své matky a musí ho předat dál.
Babička je chce učit v bezpečí,
aby neuvízly na břehu.
Jako instruktorka navádí svůj mladý tým na speciální místo.
Do chráněné laguny,
kde nehrozí žádné nebezpečné vlny.
Tato akademie pobřežního lovu
je místem, kde se její nejnovější žáci
učí pořádný mazec.
Studentům nechybí mladistvé sebevědomí.
Naštěstí pro tohle mládě
se toho musí ještě hodně učit.
V čele pluje instruktorka.
„Za mnou.“
Zásadní je vybrat správnou pláž.
Dnešní první lekce?
Úhel náběhu.
Pokud je svah příliš mělký,
narazí na mělčinu a na svůj cíl nedosáhnou.
Jelikož jde o nebezpečný manévr,
začátečníci by s sebou měli mít parťáka,
který jim pomůže, když uvíznou.
Začíná lekce číslo dvě.
Nenápadnost.
Babička vede výcvik skrývání ploutví.
Musí se naučit hlídkovat ve formaci a držet hřbetní ploutve ponořené.
Ale zároveň nesmí dělat hluk.
Nejlépe zadržet dech.
Čas na plnohodnotnou ukázku.
Cíl?
Šťouchnout do tuleně.
Aby se branci zlepšili, musí uvést do praxe všechno, co se naučili,
což dokazuje, jak je to ve skutečnosti složité.
Moc pomalu.
Moc nahlas.
Dobrá rychlost, ale špatný cíl.
Dělají pokroky,
snaží se vybavit si učivo a poučit se ze svých chyb.
I tak budou dál potřebovat odborné vedení.
Babička připravuje dokonalý úder.
Kývnutím hlavy dává signál k útoku.
To je nejblíž, kam se tenhle student dostal. Teď má nakročeno k promoci.
Výcvik pro tak nebezpečnou misi může trvat i sedm let.
Žádnému jinému predátorovi netrvá tak dlouho, než si vyslouží prýmky.
Jde o tak složitý soubor dovedností,
že je možné ho získat jen díky rokům týmové práce
a díky babiččině moudrosti.
Směrem k rovníku
větry slábnou a vlny se zmenšují.
Mořský proud se ubírá k severu.
Tam se pod úmorným žárem
divoká povaha oceánu stává povolnější.
A brazilské pobřeží dává prostor lesům se stromy odolnými vůči soli.
Mangrovy.
Jedni z největších stopařů mořského proudu.
Pocházejí z jihovýchodní Asie,
ale jízdou na mořském proudu se rozšířily po celých tropech.
Vytvářejí rozsáhlé plochy přílivových lesů,
jako tady, v Amazonii.
Nejdelší mangrovový pás na světě.
Jedné neohrožené rybě nabízí místo plné potravy.
Hladinovka je lačná po dobrodružství.
Se svou partou průzkumníků se nemohou dočkat, až budou v lese.
Ale je odliv, a tak uvízli na pobřeží.
Pod rovníkovým sluncem jsou mělčiny pro většinu ryb moc horké.
Zvedá se příliv
a voda se valí dovnitř.
Je čas vyrazit!
Nejen že plavou.
Umí i skákat.
Bezpečnější je držet se pospolu.
Tady v lese je docela jiný svět.
Mezi mangrovy se jim bude hodit jejich jedinečný zrak.
Navzdory svému jménu má hladinovka čtyřoká jen dvě oči,
zato má pozoruhodně rozdělené zornice,
takže může půlkou oka sledovat, jestli pod vodou nečíhá nebezpečí,
a druhou půlkou pozorovat, co se děje nad hladinou.
V tomto lese nikdy nevíte, odkud přijde váš další chod.
Termiti.
Delikatesa.
Je to sice lahůdka, ale co když je tu ještě větší odměna
pro odvážlivce, kteří se nebojí následovat stoupající příliv?
Do nejzazšího místa, kam dosáhne oceán,
téměř dva kilometry od místa, kde zahájila své pralesní dobrodružství,
se rybka vydává hledat skrytou pochoutku,
která je k mání jen dvakrát denně.
Tihle mangrovoví krabi se musí vracet do mořské vody, aby si osvěžili žábry.
Rybka má jen pár minut, než začne odliv.
Má ho!
Největší odměna za cestu, na kterou se odváží jen málokterá ryba.
Až příliš brzy se příliv otáčí
a expediční tým se musí stáhnout k pobřeží,
jinak hrozí, že v palčivém vedru zůstane ležet na suchu.
Stejně jako Atlantik ovlivňuje život v Amazonii,
tak má největší řeka světa zásadní vliv na oceán.
Denně mu dodává více než milion tun spadaného listí
a bohatý říční sediment.
Přináší drahocenné živiny z deštného pralesa,
které si mořský proud naloží
a odnese je 3 000 km od brazilského pobřeží
až do klenotu Atlantského oceánu,
do Karibského moře.
Táhne nás to sem, abychom si užili jeho krásu a vyhřátou vodu.
V obohaceném proudu kolem ostrova Bonaire se daří měkkým korálům.
Na tomto karnevalu korálů není snadné upoutat pozornost.
A když přijde čas rozmnožování, je třeba vystoupit z davu.
Jedna chytrá hlavička si počká a zazáří až po setmění.
Není tu sama.
Toto kouzelné světelné představení je ukázkou synchronizovaného páření
jednoho z nejmenších obyvatel útesů u ostrova Bonaire,
drobného korýše jménem lasturnatka.
Každá je menší než zrnko rýže.
Ale smícháním dvou vysoce reaktivních chemických látek ve svém těle
dokáže samec světélkovat
a přivábit samičku k místu, kde na ni čeká.
Samci se shlukují do skupin a ve světélkování se střídají.
Tato spolupráce každému z nich umožní
schovat si část chemických látek pro případ nouze.
A budou je potřebovat.
Parmovci jsou 2,5 cm dlouhé rybky. Živí se planktonem a v noci ožívají.
Ale lasturnatky mají tajnou zbraň.
Jejich chemická látka má odpornou chuť.
A tak ryba lasturnatku co nejrychleji vyplivne.
Jenže věc je o to horší,
že teď ve tmě září i parmovec.
Stává se z něj snadný terč
pro nočního zabijáka, který pročesává místní útesy.
Perutýn.
Perutýni jsou invazivní druh,
který sem před 40 lety omylem zavlekli lidé z Tichého oceánu.
Nemá tu přirozené nepřátele,
a tak se jejich populace vymkla kontrole
a vyhubila spoustu malých útesových ryb.
Perutýni však nejsou to jediné, čím lidé zatížili zdejší útesy.
Změna klimatu způsobuje, že se Karibik ohřívá.
Za posledních 40 let
ohrozil vzestup teploty o jediný stupeň
přežití těchto útesů citlivých na změny teplot.
Jeden stupeň stačil, aby se mělké moře proměnilo v bublající papiňák.
Ovšem situace je ještě horší. Hrnec může každou chvíli vybuchnout.
Oteplování znamená, že jsou tu čím dál častější ničivé hurikány
a že koráli trpí stresem z vedra a jsou čím dál křehčí.
Nemohou odolat kombinaci rostoucích teplot
a stále ničivějších bouří,
což dosud vedlo k tragické ztrátě 80 % karibských korálů.
Ztráta útesu znamená pro mnohé ztrátu domova.
Pro ty, kteří se nebojí problémům uplavat, existuje úniková cesta.
Mořský proud je tu vytlačován úzkou mezerou,
Floridským průlivem,
který se chová jako tryska na hadici.
Síla, se kterou se za ním proud pohybuje, je 30krát větší,
než mají všechny řeky světa dohromady.
Dnes je znám jako Golfský proud,
nejrychlejší mořský proud, který přináší teplo do severního Atlantiku.
Cesta z Floridy až do New Yorku mu trvá pouhý měsíc.
V teplých vodách se daří ohromnému množství planktonu.
Ten živí obrovská hejna ryb,
které už jednou kvůli nadměrnému rybolovu málem vyhynuly.
Menhadeni.
Nyní se však díky lépe řízenému rybolovu menhaden znovu vrací.
I sem, k Long Islandu blízko New Yorku.
A musí držet pevně při sobě,
protože teplejší proud přivádí hejna karibských žraloků
severněji než kdy dřív.
Navzdory jejich počtu však menhadeny není snadné ulovit.
Mají bleskurychlé reakce a šupiny odrážející světlo.
Společně vytváří efekt zrcadlové koule, která dravce oslňuje,
a nabízí nám podívanou
doslova pár metrů od našich pláží.
Cestou od Severní Ameriky
proud sílí, nabírá šířku a přináší do oceánu teplo.
Jedna jeho větev míří k severní Evropě.
A druhá se žene na východ,
směrem k malému souostroví.
Azory.
Domov nejvyššího vrcholu Středoatlantského hřbetu.
Zvedá se ze dna oceánu do výšky osmi kilometrů,
přímo do dráhy světovému mořskému proudu.
Živiny díky tomu stoupají z hlubin až k hladině moře
a poskytují bohatou potravu
živočichům, kteří k této výspě uprostřed oceánu dorazí.
Oteplující se proud nedávno zpřístupnil Azory
novému návštěvníkovi od pobřeží Afriky.
Žralok obrovský.
Je 15 metrů dlouhý
a váží přes 20 tun.
Největší žijící paryba současnosti.
Za posledních patnáct let
se voda natolik prohřála, že jsou tu častými návštěvníky.
Kdyby mohl, tak by tyhle klunatky spořádal.
Jenže v trojrozměrném prostoru
si hejno počíná velmi obratně.
Nejbezpečněji bude přímo nad ním.
Stačí se držet blízko a vyhnout se tlamě.
Tahle parta rybek protentokrát unikla,
ale bez vlastní finty se největší rybou v moři nestanete.
Má ze všech zvířat největší vnitřní ucho
a díky tomu neuvěřitelně dobře slyší.
Teď tuto schopnost využije ve svůj prospěch
a zaměří se na zvuky vzdálené vřavy.
Na toto hejno právě útočí
obří tuňák obecný. Váží až 700 kilogramů
a dosahuje velikosti i rychlosti dostihového koně.
Ale žralok nepřiplaval za tuňákem obecným.
Připlul za menšími tuňáky, kteří se drží na okraji.
Tuňák křídlatý, velkooký a pruhovaný.
Měří sotva půl metru, a tak nad nimi tuňák obecný triumfuje.
Jsou pořád hladoví
a hlídají si každou novou příležitost se najíst.
Přesně na to žralok čeká.
Vědí, že když spojí síly se žralokem obrovským,
můžou se těšit na královskou hostinu.
Žralok zaslechne další ruch
a vede svůj tým tuňáků k zásahu.
Jakmile se přiblíží, malí tuňáci vyrazí vpřed
a zaútočí.
Hejno se okamžitě snáší na žraloka
a hledá útočiště.
Ale tentokrát jim to tuňáci nedovolí.
Menší ryby ženou vzhůru
a snaží se je uvěznit u hladiny.
Žralok vyčkává, zatímco tuňáci svírají hejno čím dál víc.
Vytváří se ohromné vířící rybí tornádo.
Z ryb přitlačených k hladině
si tuňáci mohou oddělovat jednu po druhé.
A na tohle žralok čekal.
Díky svému týmu naháněčů se může konečně dosyta najíst
a s každým soustem polykat stovky ryb.
Dokázal využít novou příležitost
v dnešním rychle se měnícím Atlantiku.
Z Azorských ostrovů
sleduje tuňák obecný teplý mořský proud,
aby se v odlehlých vodách nerušeně vytřel.
Středozemní moře.
Jeho vody, kdysi plné ryb, teď vypadají úplně jinak.
Rybí farmy.
Během posledních dvou století
jsme některé části Středozemního moře změnili k nepoznání.
Na mnoha místech našich oceánů
nám průmyslové technologie umožnily
zajít ještě dál a ještě hlouběji než dřív.
Lovíme ryby nad rámec udržitelnosti.
V současnosti stále navyšujeme chovy v rybích farmách
a využíváme přirozeného soužití ryb ve svůj prospěch.
Třeba mořských vlků a pražem v těchhle sítích.
Zdecimovaná populace divokých ryb
sem přilákala hladovou rodinu delfína skákavého.
Divoké ryby hledají u sítí společnost hejn v zajetí,
protože se spolu cítí bezpečněji.
Tím však delfínům poskytují snadnou potravu.
Malá část oceánského proudu protéká i uzavřenými vodami Středozemního moře.
Voda se tu ohřeje víc než v oceánu,
což vede k většímu odpařování a k slanějšímu moři.
Ve vodách, které jsou čím dál nevhodnější k životu,
budou mít problém růst i tyto chovné ryby.
Je tohle záblesk budoucnosti všech našich oceánů?
A pokud ano, chceme mít takovou budoucnost?
Pro ryby,
pro jejich lovce
i pro nás?
Teplota nestoupá jen ve Středozemním moři.
Během své čtyřleté cesty přes Atlantik
nasbíral oceánský proud obrovské množství tepla.
Je ho tolik, že může v severní Evropě vytvořit mírnější klima
zvýšením teploty až o 11 stupňů Celsia.
Na moři to podporuje extrémní počasí.
Podmínky v severním Atlantiku jsou dnes čím dál divočejší.
A přežít zimu na otevřeném moři je čím dál těžší.
Tady na Islandu jsou stále extrémnější podmínky zkouškou,
která prověřuje jeden z nejpevnějších vztahů v celém Atlantiku.
Tento papuchalk čeká na svou celoživotní družku.
Na svou jedinou lásku.
Je jedním ze sta tisíc partnerů, kteří po osmi měsících odloučení
čekají na návrat své družky.
Jeho partnerka je ještě daleko na moři,
kde loví a sbírá síly, aby mohla hnízdit.
Měl by začít připravovat noru.
Prvním úkolem samce papuchalka je menší jarní úklid.
Ročně mají jen jedno mládě, a tak musí být všechno bezvadné.
Ještě pár bytových doplňků
a může se pochlubit svým dílem.
Ale ona je v nedohlednu.
Musí být trpělivý.
Za deset let, co jsou spolu, ho nikdy nezklamala.
Ale věrný papuchalk nemůže jen tak vysedávat.
Po tom, co jim zařídil domov, si zaslouží trochu volna.
A vypadá to, že se baví.
Zvlášť když se zvedne vítr.
Kolem něj se shledávají šťastné páry,
ale po jeho vyvolené zatím není ani stopy.
Donedávna se k sobě páry papuchalků vracely v odstupu několika dnů.
Ale vyčerpané zásoby ryb a zhoršující se zimní bouře
jim ztěžují rybolov.
A jeho družka neopustí loviště,
dokud nebude připravená snést vejce.
Některé samice už se domů ani nevrací.
Konečně!
Po dlouhých osmi měsících odloučení.
Je to jistě jedno z nejvěrnějších partnerství v celém Atlantiku.
A teď to nejdůležitější: udělat si malého papuchalka.
Pro tyto papuchalky i pro veškerý život v čím dál divočejším severním Atlantiku
představuje oteplující se oceán velkou výzvu.
Ale i když to nevidíme, příroda reaguje.
Ryby se daly do pohybu a hledají si nový domov.
Přežívající populace tresek,
huňáčků
a tuňáků
plavou dál na sever
se světovým mořským proudem,
směrem k oceánu, který se mění nejrychleji ze všech.
Dále se mořský proud valí do Severního ledového oceánu.
Přináší s sebou teplou vodu, která ztenčuje led
a otevírá kdysi neprostupný oceán.
Každý, kdo tu chce přežít, musí zajít do nových extrémů.
Překlad titulků: Natálie Nádassy