UNA SÈRIE DOCUMENTAL DE NETFLIX
Les illes Malvines.
Aquest lloc exposat a primera línia del sud de l'Atlàntic rep vents incessants
i onades durant tot l'any.
Els nutrients es remouen
i estimulen el creixement d'algues,
cosa que fa que el mar sigui d'un verd atlàntic ben viu.
La calma entre tempestes no dura gaire.
Si vius aquí, has d'aprofitar qualsevol treva climàtica.
Dofins de Commerson.
Els encanta el surf.
Els colors del seu equip
són una forma de camuflatge
que dissimula el contorn del seu cos.
Aquests dofins de poc més d'un metre no perden l'oportunitat de jugar.
Això té un fi molt important:
manté el seu gran cervell ocupat...
i fa que el grup estigui connectat.
Però no són els únics a surfejar.
Un lleó marí.
Ell és qui mana.
El rompent és seu.
Farà fora tothom que pugui.
Però a ells no els intimida.
Per als dofins,
és l'ocasió de divertir-se encara més.
Avui juguen a tocar i parar.
Quan el lleó marí els deixa de perseguir...
surten del seu amagatall per buscar-lo.
Jugar així els manté en molt bones condicions,
tan físiques com mentals,
i els uneix com a equip.
Per a molts animals que viuen al salvatge Atlàntic...
el treball en equip és clau per sobreviure.
OCEÀ ATLÀNTIC
El corrent oceànic global flueix de l'oceà Índic al sud de l'Atlàntic.
És l'inici d'un viatge de 16.000 quilòmetres
i de quatre anys cap al nord.
A través dels mars més braus i de les onades més grans del planeta.
El camí comença a la punta més meridional d'Àfrica,
on entrexoquen les aigües de l'Índic i de l'Atlàntic.
Els antics mariners l'anomenaven el cap de les Tempestes.
Aquestes tempestes formen onades enormes...
que colpegen les costes.
Amb tot, sota aquesta fúria, hi ha recessos de pau.
Densos boscos de laminàries voregen la costa.
Absorbeixen l'energia de les onades i amanseixen l'oceà salvatge.
Amagat en una clariana del bosc,
hi ha el niu d'un jardiner apassionat.
Un pagell.
Està ocupat cuidant el seu racó.
Manté una roca ben polida,
sense herbes ni sorra,
per atreure una femella i que hi deixi els seus ous.
Però uns altres mascles li fan la competència.
Per destacar més que ningú, la seva parcel·la ha d'estar perfecta.
Cal guardar les aparences
i treure qualsevol cosa que faci mal efecte.
Un bernat ermità.
Una alga.
Fes via, tauró.
Aquesta estrella de mar ha d'anar...
al pati del veí.
No he sigut jo.
El veí no sembla gaire content.
Em sembla que t'ha caigut això.
No, tota teva.
No assistim cada dia a un partit de tenis marí en exclusiva.
Això podria ser etern.
Però ambdós ho han deixat clar.
És hora de desfer-se de l'estrella...
i tornar a la feina.
Amb el seu jardí rocós ben polit...
i amb femelles plenes d'ous passant per damunt,
a la fi pot fer el seu espectacle.
Fa que es fixin en la parcel·la.
A ella li agrada.
Amb una mica d'estimulació,
la femella fresa.
Ara, el mascle només se centrarà a vigilar els ous fins a la desclosa.
Però les condicions al sud de l'Atlàntic són impredictibles.
Poden empitjorar de pressa.
L'aigua es remou...
i fa que la suculenta olor dels ous arribi més enllà de la clariana d'algues.
Això atrau un eixam d'ofiuroïdeus famolencs.
Un sol peix no pot defensar el seu racó contra un exèrcit.
Cal que els veïns deixin de banda les diferències.
Hauran de col·laborar per salvar els seus ous.
Obliden les seves disputes quan hi ha una amenaça més gran.
Només si s'uneixen poden defensar els seus ous
contra la invasió d'ofiuroïdeus.
La feinada d'aquest pagell està a punt d'acabar.
Només dues setmanes després, arriba el moment...
que les cries surtin de l'ou.
El gran corrent se les endurà
i s'assentaran als boscos d'algues que defineixen aquesta costa agitada.
El clima més salvatge de tot el sud de l'Atlàntic
es troba on els vents són més forts, a l'altra banda de l'oceà.
Al cap d'Hornos, a l'Amèrica del Sud.
Aquí, les tempestes són implacables
i cada vegada més brutals.
Amb l'augment de la crisi climàtica, els vents s'intensifiquen any rere any.
Cal ser molt hàbil per caçar als mars de la Patagònia,
cada vegada més hostils.
Les orques són els màxims depredadors.
No hi ha res que les tiri enrere.
Ni tan sols un elefant marí adult...
hi pot rivalitzar.
Però els elefants marins adults només venen a la costa a reproduir-se.
Per quedar-s'hi tot l'any, les orques han de trobar més preses.
L'àvia és qui lidera el grup.
Té quasi 50 anys
i ha passat la vida controlant aquesta costa.
Ara, dirigeix la mirada cap a les platges...
on les foques i els lleons marins joves es refugien quan el mar és hostil.
Encara que les grans onades les poden fer encallar,
les orques s'han d'arriscar...
a caçar a la platja.
Si s'hi queda atrapada, pot morir.
Molt poques famílies d'orques cacen així.
Ella va aprendre la tècnica de la seva mare i ara la transmet.
Cal fer les classes en un lloc segur,
així no encallaran.
La instructora guia el jove equip fins a un indret molt especial.
Una albufera,
protegida dels perills de les onades.
Aquesta acadèmia de caça...
és on les noves reclutes...
causen problemes.
Les estudiants tenen l'empenta de la joventut.
Però, per a aquesta cria amb sort,
els queda molt per aprendre.
La instructora els indica el camí.
"Seguiu-me."
Escollir la platja adequada és essencial.
La primera lliçó d'avui?
L'angle d'atac.
Si el pendent és poc profund,
s'hi encallen i no aconsegueixen l'objectiu.
Com que és tan perillós,
les principiants han de tenir una companya,
algú que les ajudi si s'hi queden atrapades.
Ara toca la segona lliçó.
El sigil.
Amb l'àvia entrenen a amagar l'aleta.
Han d'aprendre a patrullar en formació amb l'aleta dorsal submergida.
També han de ser silencioses.
Val més aguantar la respiració.
Toca fer una demostració en tota regla.
L'objectiu?
Tocar la foca.
Per tal d'avançar, les reclutes han de posar les lliçons en pràctica.
Resulta evident que tot això és ben complicat.
Massa lenta.
Massa sorollosa.
Bona velocitat, però aquest no era l'objectiu.
Van millorant.
Recorden les lliçons i aprenen dels seus errors.
Però encara els cal l'ajut d'una experta.
L'àvia prepara l'atac perfecte.
El senyal és un cop de cap.
L'alumna hi ha estat més a prop que mai i és un gran pas cap a la graduació.
Entrenar per a una missió tan perillosa
pot durar set anys.
No hi ha cap altre depredador que tardi tant a pujar de rang.
Són unes habilitats tan complexes
que només són possibles gràcies a anys de treball en equip
i a la saviesa de l'àvia.
A l'alçada de l'equador,
el vents minven i les onades es fan més petites
mentre el gran corrent va cap al nord.
Allà, sota la calor opressiva,
el caràcter salvatge de l'oceà sembla apaivagar-se.
La costa brasilera dona pas a boscos d'arbres resistents a la sal.
Els manglars.
Són uns dels grans viatgers del corrent.
Van evolucionar al sud-est asiàtic
i, amb el corrent, s'han expandit pels tròpics.
Formen grans trams de boscos en zones de marea.
Com aquí, a l'Amazònia.
Hi ha l'extensió de manglars més gran del món.
Obren un terreny on s'alimenta un peix intrèpid.
Un peix de quatre ulls...
amb set d'aventures.
Aquest equip d'exploradors té moltes ganes d'entrar al bosc.
Però hi ha marea baixa i no poden sortir de la costa.
El sol equatorial escalfa massa les aigües poc profundes.
Quan la marea canvia...
i l'aigua ho inunda tot,
es posen en marxa.
No només neden.
També salten.
És més segur mantenir-se junts.
Això és un món totalment diferent.
En aquests manglars, la seva vista única és molt útil.
Malgrat el seu nom, no tenen quatre ulls, sinó dos.
L'extraordinari és que tenen la pupil·la partida.
Això els permet veure amb mig ull els perills que hi ha sota l'aigua
i, amb l'altra meitat, les oportunitats que hi ha fora.
En aquest bosc, no saps mai d'on vindrà el teu pròxim àpat.
Tèrmits.
Deliciosos.
Són molt bons,
però hi ha un premi encara millor
esperant els que s'aventuren a seguir la marea...
fins al punt més allunyat on arriba l'oceà.
Aquest peixet s'endinsa més d'un quilòmetre i mig en la selva.
Busca una exquisitat amagada
que només és accessible dues vegades al dia.
Aquests crancs han d'entrar a l'aigua per refrescar-se les brànquies.
Només li queden uns minuts fins que la marea comenci a baixar.
Ja en té un!
És la gran recompensa per anar on molts pocs peixos s'atreveixen.
Massa aviat, la marea canvia.
L'equip d'expedició ha de tornar a la costa...
per no arriscar-se a quedar-se tirat en aquesta calor abrasadora.
Així com l'Atlàntic influeix en la vida de l'Amazones,
el riu més llarg del món té el seu propi efecte en l'oceà.
Hi deposita més d'un milió de tones de fullaraca i sediments fluvials fèrtils
cada dia.
Transporta valuosos nutrients de la selva
que el corrent arrossega
uns 3.200 quilòmetres per la costa del Brasil.
Tot això arriba a la joia de l'oceà Atlàntic...
el mar Carib.
Hem vingut aquí a gaudir de la seva bellesa...
i de les seves aigües càlides.
El corrent fa créixer els coralls tous al voltant de l'illa de Bonaire.
És difícil fer-se veure en aquesta festa de coralls.
Quan arriba l'època d'aparellament, cal destacar sobre la multitud.
Un animal brillant espera la foscor per mostrar el seu esplendor.
No està sol.
Aquest espectacle lluminós és el ritual d'aparellament sincronitzat
d'un dels residents més petits dels esculls de Bonaire...
un crustaci minúscul anomenat ostracode.
És més petit que un gra d'arròs.
Quan barreja dins el cos dues substàncies químiques reactives,
el mascle pot crear cadenes de llum prou brillants
per guiar la femella fins on ell l'està esperant.
Els mascles es mouen junts i fan torns per encendre's.
Col·laborar així els permet a tots
guardar substàncies químiques per a emergències.
Les necessitaran.
Els peixos cardenal fan 2,5 centímetres i són depredadors nocturns de plàncton.
Però els ostracodes tenen una arma secreta.
La substància química és fastigosa.
El peix l'escup tan ràpid com pot.
El pitjor de tot
és que ara el peix cardenal brilla a la foscor.
Així esdevé un objectiu fàcil
per a un assassí nocturn que circula per aquests esculls.
El peix escorpí.
El peix escorpí és una espècie invasora.
Els humans la van dur aquí des del Pacífic per accident,
fa 40 anys.
Com que no té enemics naturals,
la seva població ha augmentat sense control
i ha exterminat molts peixets dels esculls.
Però no és l'única pressió causada pels humans.
La crisi climàtica fa que el mar Carib s'escalfi.
Els últims 40 anys,
l'augment de només mig grau ha amenaçat la supervivència
d'aquests esculls sensibles a la temperatura.
Sols amb això, aquest mar poc profund s'ha convertit en una olla a pressió.
Per empitjorar encara més les coses, aquesta olla està a punt d'explotar.
L'augment de la temperatura fa que els huracans violents
siguin més freqüents.
Alhora, la calor debilita els coralls i fa que siguin més fràgils.
No poden resistir a la combinació de l'augment tèrmic
i les tempestes cada cop més devastadores.
Això ha dut a la tràgica pèrdua del 80 % del corall del Carib.
Per a molts, perdre els esculls...
significa perdre casa seva.
Per a aquells que poden fugir nedant, hi ha una via d'escapament.
El gran corrent surt a pressió per un pas angost,
l'estret de Florida,
que és com el broquet d'una mànega.
El corrent en surt a una potència 30 vegades més gran
que la de tots els rius de la Terra junts.
Ara conegut com el corrent del Golf,
és el corrent oceànic més ràpid i porta l'escalfor al nord de l'Atlàntic.
Només tarda un mes a anar de Florida a Nova York
Les seves aigües càlides hi estimulen vastes floracions de plàncton,
que alimenten grans bancs d'una espècie
que va estar a punt d'extingir-se a causa de la sobrepesca.
El menhaden.
Però ara, amb una millor gestió de la pesca, s'estan recuperant.
Inclús aquí, a Long Island, Nova York.
S'han de mantenir ben units,
ja que el corrent, cada cop més calent, ara porta bandades de taurons del Carib
més al nord que abans.
Però els menhaden, tot i haver-ne tants, no són fàcils d'agafar.
Reaccionen com un llamp i les seves escates són molt reflectores.
Junts, creen una bola de miralls que enlluerna els depredadors.
Així, porten un nou espectacle...
a pocs metres de les nostres platges.
Avançant amb força des de l'Amèrica del Nord,
el corrent s'eixampla i propaga l'escalfor per l'oceà.
Un braç es dirigeix al nord d'Europa.
L'altre va cap a l'est,
rumb a una cadena d'illes molt petites.
Les Açores.
Són la llar del cim més alt de la dorsal mesoatlàntica.
S'eleva uns 8.200 metres per sobre del fons marí...
just en la trajectòria del corrent oceànic global.
Fa que els nutrients del fons pugin a la superfície.
Això proporciona aliment
a qualsevol animal que arribi a aquest lloc enmig de l'oceà.
El corrent càlid ha permès recentment l'arribada a les Açores
d'un nouvingut provinent de la costa africana.
El tauró balena.
Fa quinze metres
i pesa més de vint tones.
És el peix més gros que existeix.
Els últims quinze anys, l'aigua s'ha escalfat prou
perquè esdevinguin visitants freqüents.
Es menjaria aquests trompeters si pogués,
però en aquest espai tridimensional
l'avantatgen amb facilitat.
El lloc més segur és damunt seu.
Se li posen a prop.
Això sí, eviten la seva boca.
Aquest equip de peixets n'ha escapat per ara,
però no s'és el peix més gros del mar sense tenir alguns trucs personals.
Com que és l'animal amb l'orella interna més grossa,
té una oïda extraordinària.
Ara aprofita aquest sentit
per dirigir-se al rebombori d'una agitació distant.
Aquest banc de peixos pateix l'atac
d'una tonyina gegant que pesa fins a 680 quilos...
de la mida i la velocitat d'un cavall de competició.
Però ell ve per una altra cosa.
Vol les tonyines més petites que es mouen per aquí.
Bacores, tonyines d'ulls grossos i bonítols de ventre ratllat.
Fan menys de 60 centímetres i la tonyina gegant els supera.
Per això tenen gana
i estan pendents d'una nova oportunitat.
És just el que necessita.
Ells saben que cooperar amb un tauró balena
els pot aportar el millor festí del món.
Ell detecta una altra pertorbació
i fa que el seu equip de tonyines actuï.
Quan s'hi acosten, les tonyines petites s'avancen...
i ataquen.
Els peixets baixen de seguida cap a ell...
per refugiar-se.
Però, aquesta vegada, les tonyines no els ho permetran.
Condueixen els peixets cap amunt
i els atrapen contra la superfície.
Ell espera que les tonyines els acorralin cada vegada més.
Creen un immens tornado de peixos que no para de girar.
Ara que els tenen atrapats,
les tonyines els poden agafar d'un en un.
Això és el que el tauró balena ha estat esperant.
Gràcies a l'equip de batuda, per fi pot menjar fins a sadollar-se,
empassant-se centenars de peixos a cada mos.
Ha tret el màxim profit de les noves oportunitats
que avui dia brinda un Atlàntic molt canviant.
Des de les Açores,
les tonyines segueixen el corrent càlid
fins al lloc on crien, un mar apartat.
El Mediterrani.
Les seves aigües, abans plenes de peixos, ara són ben diferents.
Piscifactories.
Durant els últims dos segles,
hem canviat parts del Mediterrani que ara són irreconeixibles.
Com a molts punts dels nostres oceans,
la tecnologia industrial ens ha permès arribar més lluny i més al fons que mai.
Pesquem d'una manera insostenible.
Cada vegada criem més bancs de peixos a les piscifactories.
Ens aprofitem que són espècies que viuen en grup,
com els llobarros i pagells que hi ha en aquestes xarxes.
La disminució de la població de peixos
ha atret fins aquí una família de dofins mulars famolencs.
Fora de les xarxes, els peixos lliures busquen la companyia dels bancs captius.
Junts se senten més protegits.
Però així els dofins ho tenen més fàcil per menjar.
Una petita part del gran corrent flueix per les aigües tancades del Mediterrani.
Com que s'escalfa més que l'oceà obert,
l'evaporació és més alta, i el mar, més salat.
Inclús aquests peixos de viver creixeran amb dificultat
en unes aigües cada cop més hostils per a la vida.
És això un indici de com serà el futur de tots els nostres oceans?
En aquest cas, és el futur que volem?
Per als peixos,
per als seus caçadors...
i per a nosaltres.
Les temperatures no només pugen al Mediterrani.
En el seu viatge de quatre anys al llarg de l'Atlàntic,
el gran corrent ha acumulat una enorme quantitat d'escalfor.
La calidesa que transporta crea un clima temperat al nord d'Europa,
ja que les temperatures augmenten fins a onze graus.
A alta mar, això provoca un clima extrem.
Les condicions al nord de l'Atlàntic són cada vegada més brutals.
Sobreviure a l'hivern al mig de l'oceà s'està fent més i més dur.
Aquí, a Islàndia, les condicions cada cop més salvatges posen a prova
una de les relacions més fortes de tot l'Atlàntic.
Aquest fraret espera la seva parella per a tota la vida.
El seu gran amor.
És només un dels 100.000 que esperen que la companya torni a casa
després d'estar vuit mesos separats.
La parella encara és mar enllà,
caçant i agafant forces per a l'època de niar.
Val més que ell posi el cau a punt.
La primera tasca dels frarets mascles és fer una mica de dissabte.
Només tenen una cria a l'any, així que tot ha d'estar perfecte.
Uns quants mobles tovets...
i ja pot presumir de la feina feta.
Però a ella no se la veu enlloc.
Només ha de ser pacient.
Fa deu anys que estan junts i ella no li ha fallat mai.
Però aquest fraret lleial no es pot estar quiet.
Després de fer la casa, es mereix un descans.
Sembla divertit.
Sobretot quan el vent s'aixeca.
Al seu voltant, es van retrobant parelles felices,
però encara no hi ha ni rastre de la seva mitja taronja.
Fins fa poc, les parelles tornaven amb dies de diferència,
però, com que hi ha pocs peixos i les tempestes hivernals són pitjors,
pescar costa més.
La companya no deixarà de pescar fins que no pugui produir un ou.
Hi ha femelles que no tornen mai a casa.
Per fi!
Després de vuit mesos separats.
Sens dubte, és una de les relacions més fidels de l'Atlàntic.
Ara, toca el més important: fer una cria de fraret.
Per a aquestes aus i tota forma de vida al nord d'un Atlàntic cada cop més brutal,
l'escalfament de l'oceà presenta grans reptes.
Però, encara que no ho vegem, la natura reacciona.
Els peixos es desplacen per trobar una nova llar.
Poblacions supervivents de bacallà,
capelí
i tonyina
s'allunyen cap al nord.
Es mouen amb el corrent oceànic global en direcció a l'oceà més canviant de tots.
A continuació, el corrent s'endinsa a l'oceà Àrtic.
L'aigua calenta que hi porta està aprimant el gel
i està obrint aquest oceà que abans era impenetrable.
Per sobreviure,
tots els habitants han d'arribar a nous extrems.
Subtítols: Paula Fernández Espriu