VÅRA HAV
Flasknosdelfiner.
BERÄTTARRÖST: BARACK OBAMA
Denna flock lever i ett varmt grundområde utanför västra Australien,
vid en av världens största sjögräsbäddar.
Här är det svårt att få tag i mat.
Det finns en del fiskar,
men det är svårt att fånga dem.
Inte minst den hala arten som passande nog kallas för smörfisk.
Delfiner utgår från ljud då de jagar,
men sjögräset kommer i vägen för ekolokaliseringen.
Om de kommer för nära simmar smörfisken ner och gömmer sig.
För att lyckas överlista krabaten
behöver havets smartaste däggdjur vara bra mycket påhittigare än så.
Här har vi en ung hona som håller på att lära sig
hur hon kan ha nytta av en tom snäcka.
Smörfiskar är nyfikna.
De använder snäckor som skydd.
Kan det vara något?
Snäckan måste placeras på precis rätt ställe.
Intill sjögräset...
...men ute i det fria.
Hon är otålig
och försöker skynda på det hela.
Där var det nära.
Hon fick en.
Det kan verka svårt att få ut smörfisken.
Men inte för delfinen.
Hon har listat ut att om hon håller snäckan ovanför ytan,
så glider fisken ut.
Som smör.
Ingen annanstans är delfinerna lika smarta
och förenar sitt sofistikerade beteende med användandet av verktyg.
Det är jakten på föda, och kampen för att inte själv bli uppäten,
som är skäl till uppfinningsrikedomen i den tropiska Indiska oceanen.
INDISKA OCEANEN
Den globala havsströmmen rör sig västerut
och för samtidigt med sig tropiskt vatten på den vanligtvis två år långa färden
från Asien till Afrika.
Först väcker den en del av Sydostasien kallad koralltriangeln till liv.
Där bildar 25 000 öar vad som liknar en labyrint.
Genom den flyter 15 miljoner ton vatten i sekunden.
Vattnet friskar upp det solbelysta grundet
och främjar en marin artrikedom som är större
än någon annanstans.
Med de över 80 000 arter som lever tätt inpå varandra
är konkurrensen bland korallreven stenhård.
Farligt är det också.
Det är förvånansvärt ont om mat.
Med miljontals munnar att mätta,
står varje art som lever där på menyn för någon annan.
Ungarna behöver skydd dygnet runt.
En dräktig hona är särskilt uppfinningsrik när hon skyddar sin avkomma.
Boxarräkan.
En korallrevsingenjör
med en bättre inre karta över området än någon annan.
Hennes största intresse är att leta efter rester av död korall.
Hon sparar platsen i minnet, utifall att hon skulle behöva den.
Men hon måste vara snabb.
Återvinnarna i revet har fullt upp med
att förvandla de döda korallerna
till sand.
Den här biten
verkar perfekt.
Men varför är hon så kräsen?
Jo, för att hon vet precis vilken form nästa bit ska ha
för att passa i bygget.
Man tror att hon också kommer ihåg hur de bitar hon hittade tidigare ser ut.
Hon placerar dem i en bärande vägg,
så att varje bit passar perfekt ihop med nästa.
Den kan behövas.
Fel form.
Med sin murningsteknik
bygger hon ett stabilt bo
där hon kan skydda sina 10 000 ägg tills de kläcks.
Om man vill in
måste man ta sig förbi henne först.
Det är lönlöst.
Det är tack vare ingenjörskonsten
som hon löser det största problemet i korallrevet:
hur man ska få nästa generation att överleva
bland alla hungriga varelser.
Men det finns andra sätt att ge sina yngel en bra start på livet.
Denna papegojfisk gömmer inte sina ägg.
De överlistar äggtjuvarna på ett annat sätt.
Innan de lägger sin rom måste det avgöras vem som ska få fortplanta sig,
och det på 30 meters djup.
Det finns en ideal tidpunkt och plats att fortplanta sig på.
Det är här rommen läggs.
Här rör sig tidvattnet och strömmen bort från revet
och bär med sig äggen till en trygg plats.
När är det då det gäller? Jo, när tidvattnet står som högst.
Här söker sig hanarna till de platser där strömmen är som starkast.
De största intar de bästa platserna.
Den som lyckas försvara sin plats är den som flest honor väljer.
Äggen som han befruktar sveps iväg långt bort från revet och predatorerna.
Men hur ska han locka till sig honor som simmar högt däruppe,
utan att lämna sin plats?
Han motar bort mindre hanar genom att snärta med stjärten.
Men inte den här grabben.
Han väger hela 45 kilo.
Och han vill ha samma plats.
Han ger sig inte.
Det finns bara en lösning.
Vi har platser på första parkett till den här tungviktskampen.
Smällen är så pass kraftig
att det vatten som hamnar mellan bulorna förångas.
Det kupade huvudskyddet bidrar till att koncentrera kraften.
Ångbubblor skapas som, på det här djupet, imploderar...
...och skapar en tryckvåg
som uppmärksammar åskådarna på att matchen är igång.
Huvudet är inte deras enda vapen.
De använder också sina näbbar.
De smäller in i och hugger varandra.
De sliter av fjällen.
När strömmen blir starkare
kommer fler honor dit.
Till slut får de en publik.
Sista omgången.
När strömmen är som starkast
kan inget skilja dem åt.
Just vad de båda hoppades på.
Det är bara med en värdig motståndare
som de kan åstadkomma ett ljud högre än alla andra i revet.
De vill förmedla att de är starkast.
De går båda vinnande ur dusten.
Uppvisningen har lockat dit dussintals beundrare.
Nu kan rommen läggas
på rätt plats
och vid rätt tillfälle
för att tidvattnet och strömmen ska göra sitt
och leda nästa generation fiskar till en trygg plats,
långt bort från revet.
Den globala havsströmmen ringlar fram mellan öarna i Sydostasien.
Längs vägen för den med sig rester från vårt slit och släng-samhälle.
Från korallreven rör sig strömmen vidare mot en sandig ödemark.
Upp till två miljoner ton plastavfall hamnar årligen i Indiska oceanen.
Den relativa mängden plastföroreningar som finns här är högre än i andra hav.
Det tar hundratals år för varje plastföremål att brytas ned.
Så småningom har plasten blivit mikroplast,
som är skadligt för havet och blir en del av vår egen näringskedja.
Men här lever en varelse som gör det bästa av all röra.
Bläckfiskarten amphioctopus marginatus.
Hon söker en plats där hon kan ligga i bakhåll.
Föremål som människor har slängt ger goda möjligheter till det.
Som man brukar säga: Den enes skräp är den andres skatt.
En flaska är ett perfekt gömställe.
Den ska bara flyttas först.
Så ja.
Oj.
En gång till.
Okej.
Så där, ja.
Den här blir bra. Här är det rymligare.
Ja.
Men om hon kan titta ut,
kanske bytet kan titta in också.
Det blev inget vidare.
Har naturen en bättre lösning?
Med två såna här...
...och lite grävande,
möjlighet att kika ut
och för hennes sifon att andas,
då kan hon klä ut sig till mussla.
Det här blir perfekt när hon ska ligga i bakhåll.
Hon äter upp köttet och gör sig av med resterna.
Men det är ingen bra idé att låta dem ligga kvar.
De lockar till sig fiskar.
Och de skrämmer bort krabborna.
Hon måste få bort fiskarna därifrån utan att röja sitt gömställe.
Hon använder sifonen som vapen.
Hon laddar om.
Vi har tidigare inte känt till att en bläckfisk
kan beväpna sig på det sättet.
Det är genialt.
Det kan vara det enda vattenlevande djur
som är smart nog att använda projektiler som vapen.
Kusten är klar. Nu kan hon återgå till jakten.
Hon lär sig snabbt av sina misstag.
Den här gången går hon ut med soporna.
Hon slänger dem långt bort för att inte röja gömstället.
Det är i alla fall nån som har lärt sig hur man tar hand om sitt avfall.
Den globala havsströmmen rör sig från koralltriangeln och västerut,
ut i öppet hav.
Men den för inte mycket levande med sig. Här är det ont om föda.
Det är en havsöken.
Och trots det, döljer sig bjässar här.
Stora varelser som följer med strömmen,
och som just håller på att vakna.
Kaskeloter.
En sammansvetsad familj.
Kalven är bara några veckor gammal, men den växer fort.
Han är hungrig och envis.
För att kunna ge kalven den feta mjölk han behöver,
måste honan få i sig hundratals kilo mat varje dag.
Hon måste lämna det solbelysta vattnet och dyka ner i avgrunden.
Även om kalven så vill,
kan han inte följa med på de 45 minuter långa dyken.
Det kan ta tre år
tills han kan hålla andan länge nog för att följa med.
Han hör henne däremot
när hon jagar jättebläckfiskar över en kilometer längre ner.
Han vet att han inte är övergiven.
Systrar och släkt samlas för att leka med honom.
De överöser honom med kärlek.
Kaskeloter har världens största hjärna.
Den är sex gånger så stor som vår.
Man tror även att deras empatiska förmåga är tre gånger större än vår.
Det är tack vare familjebanden och den emotionella intelligensen
som kaskeloterna överlever i den ödsliga vildmarken.
Honan har ätit sig mätt på bläckfiskar
och har mjölk till sin kalv.
På sin väg upp mot ytan får hon vattenmassan att börja virvla.
Då följer näringsämnen från djupet med.
De berikar havsöknen och havsströmmen
på dess väg genom centrala Indiska oceanen.
Den passerar små landområden.
Maldiverna.
Chagosöarna.
Seychellerna.
Oaser i havsöknen.
Magneter för marint liv.
Och en plats med rikedomar för somliga.
Fiskarten caranx ignobilis.
Han här väger knappt 15 kilo och är fortfarande ung.
Han är jägare. En vacker dag kan han bli korallöns topprovdjur.
Hans ankomst sammanfaller med en betydande årlig händelse på ön.
Den här veckan lär sig markhäckande tärnor att flyga.
Ungarna måste träna upp uthålligheten.
Men de blir fort trötta, och behöver ofta vila.
För en fisk som ska växa sig stor och stark
är det en chans att ändra kost.
Till en början är han försiktig.
Han missade chansen.
Han är ingen match mot de fullvuxna.
De väger upp emot 80 kilo
och kan simma i knappt 65 km/h.
De har slipat på tekniken.
Vissa fiskar har återvänt hit år efter år i över ett decennium.
Han måste lära sig att jaga som dem.
Han ska helst närma sig bakifrån och sedan öka farten.
Där är en.
Ungen är trött.
Nu har han chansen.
Men fåglar är svåra att fånga.
Inte minst när de flyger.
Inom en vecka klarar sig ungarna nästan lika bra som de vuxna.
De kan stanna kvar längre i luften
och sätter sig sällan i vattnet.
Han måste nu bedöma både flyghastighet och höjd.
Han ser dåligt ovanför ytan.
Riktningen måste bli helt perfekt.
Den här gången hinner de mer erfarna fiskarna före.
Det kan ta flera år tills han har utvecklat sin förmåga
och vuxit sig stor nog att räknas till de rejäla exemplaren.
Efter två års färd genom det ödsliga men stora blå,
når den globala havsströmmen Östafrikas kust
och blandas med näringsrikt kustvatten.
Här delar strömmen på sig.
Mest vatten fortsätter söderut,
men under sommarmånaderna hamnar en del i Persiska viken.
Det är de tropiska solstrålarna där
som driver på avdunstningen
som har skapat en av världens saltaste vikar.
Där lever en sällsynt varelse,
som har misstagits för en sjöjungfru.
Dugonger är än idag mystiska varelser.
Sjökorna är varsamma
och var förr i tiden vanliga utmed Indiska oceanens kust
från Australien till Afrika.
På vissa platser har jakten nästintill utrotat dem.
De betar helst på frodiga sjögräsbäddar.
Men man har nyligen upptäckt
att dugonger färdas långa sträckor för att samlas i stora grupper.
Skälet till det är en gåta.
Nu för tiden är det en ynnest att få ta del av ett skådespel som detta.
Ett skådespel som tros vara möjligt genom den uppfriskande strömmen.
Sjögräsbäddarna och de djur som är beroende av dem blir allt färre
i takt med att havstemperaturen stiger.
Den stigande temperaturen får allt mer vatten att avdunsta,
vilket förstärker vårt kraftfullaste vädersystem:
Monsunen.
Varje år sveper den in över norra Indiska oceanen.
I dagsläget är den kraftigare och mer oförutsägbar än någonsin tidigare.
Monsunen berikar Indiska oceanen med näringsämnen från land.
Men numera för den också med sig något inte lika önskvärt:
Föroreningar.
Biljoner bitar plast hamnar här varje år.
Mantor färdas långa sträckor
och har följt havsströmmen i över 20 miljoner år.
När de nu för tiden filtrerar plankton
kan de inte undgå att få i sig plast.
Och för varje bit de ser,
finns det ett virrvarr av bitar i planktonstorlek som inte syns.
En manta som trasslar in sig i gamla fiskeredskap
kan inte bli av med dem.
Fiskelinan kommer till slut att skära genom köttet.
Att få i sig plast och trassla in sig i den
är en samtida risk för de uråldriga mantorna.
Men det behöver inte vara så.
Vi må ha skräpat ner haven,
men om vi tar bättre hand om vårt avfall
kan haven återhämta sig.
Utanför södra Moçambique finns en plats
dit mantor söker sig när de behöver behandling för infekterade sår.
Här är de inte ensamma.
Många rockarter söker sig hit.
Bland annat en sällsynt art som vi inte vet mycket om,
men som redan är starkt utrotningshotad
på grund av jakten på rockans värdefulla fenor.
Det är främst mantorna som behöver hjälp med läkningen.
Honan här har överlevt en hajattack.
Det finns en risk att skadorna på vingarna blir infekterade.
Därav sjukhusbesöket.
Sjukvårdarna hjälper henne.
De avlägsnar infekterad vävnad,
vilket främjar tillväxten av ny vävnad.
De livnär sig på hennes skador.
Hundratals mantor följer strömmen hit för att få akutvård.
Men det finns risker.
Tjurhajar patrullerar i området.
Men mantorna är smarta nog att hålla varandra under uppsikt.
Så att de får den vård de behöver.
Med rätt behandling kan deras kroppar återhämta sig.
Patienterna har fått en andra chans.
Allt tack vare den vård som de får i denna fristad.
Ett fäste för mantorna,
den globala havsströmmens resenärer.
På väg söderut får strömmen upp farten och ett nytt namn:
Agulhasströmmen.
Den för med sig värme från ekvatorn till Afrikas spets,
där strömmen blandas med svalt och näringsrikt vatten från Atlanten.
Det är ideala förhållanden
för vithajen.
Vithajen är en av få varmblodiga hajar.
Det varma blodet stärker musklerna och skärper sinnet.
För att överleva bland vithajarna måste man vara ett strå vassare.
Den unga kuten är bara åtta veckor gammal
och såg dagens ljus bland en flock sydafrikanska pälssälar.
Hon måste lära sig att överleva med vithajar som grannar.
Det är dags för sälskolan att ta emot en ny elev.
Där har hennes klasskamrater redan fått lära sig
det som är allra viktigast att veta.
Första regeln: Håll dig borta från det vassa.
Andra regeln: Var alltid på din vakt.
En klok säl blir aldrig tagen på sängen.
Man lär sig av andras misstag.
Den viktigaste lärdomen är att man måste samarbeta.
När de rör sig i en klunga
är pälssälarna starkare än var för sig.
Mot ett helt gäng
ger sig även en vithaj.
Men snart gör de upp om vem som är skarpast.
En sydlig sjöelefant.
En plundrare från antarktiskt vatten som söker lyckan.
Först vet inte sälarna hur de ska förhålla sig till främlingen.
Han ser ut som en säl,
men han är större än en haj.
Och, till deras förvåning, lika farlig.
Kuten vet att man som säl kan känna sig trygg på land.
Men det här rovdjuret stannar inte där vattnet slutar.
Hon är fast.
Men i den här gruppen är hon aldrig ensam.
Hon behöver bara stå pall
tills hjälpen anländer.
De har redan skrämt iväg en vithaj.
Tillsammans motar de bort sjöelefanten också.
Det är de många individerna och deras kollektiva intelligens
som gör att sälarna överlever här vid udden.
Och det är mödan värt.
För en gång om året,
då den Indiska oceanens varma ström
pressar svalare atlantiskt vatten mot kusten,
så tvingas stora fiskstim samman.
Det kallas för sardinloppet.
Hundratals miljoner sardiner, i upp till åtta kilometer långa stim.
Och precis vid sälarnas tröskel.
Men de får inte ha dem för sig själva.
Här kommer dykande sulor.
Och upp till 20 000 delfiner.
Liksom tusentals hajar.
Och till och med...
...valar.
Det är ett frosseri utan dess like, och det möjliggörs
tack vare strömmen.
Det som var en havsöken förvandlas
till en av de allra största festmåltiderna i något hav,
just där strömmens färd genom Indiska oceanen når sitt slut.
Och den globala havsströmmen fortsätter sin resa.
Härnäst rör den sig från Indiska oceanen till Atlanten.
Där blir vattnet allt varmare och får ökad kraft.
Atlanten har aldrig varit lika vild.
Den som stöter på problem behöver hjälp av ett helt gäng.
Undertexter: Viktor Hessel