EN DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
HAVENE VÅRE
Tumlere.
FORTALT AV BARACK OBAMA
Denne flokken bor på de varme grunnene utenfor Vest-Australia,
der en av verdens største sjøgress-enger finnes.
Det er ikke mye mat å finne her.
Det er noen typer fisk, men det er vanskelig å fange dem,
særlig den sleipe og passende navngitte smørfisken.
Delfiner bruker lyd til å jakte,
men sjøgresset forstyrrer ekkolokaliseringen deres.
Og hvis de kommer for nær,
stikker bare smørfisken ned og gjemmer seg i sjøgresset.
For å lure den lille fisken
må havets mest intelligente pattedyr være mye mer oppfinnsomme.
Denne unge hunnen utvikler ferdigheter
som kan gjøre et tomt skjell om til noe mer nyttig.
Smørfisker er nysgjerrige.
Og de kan bruke skjell som ly.
Kan dette funke?
Hvert skjell må være på riktig sted.
Nært sjøgresset...
...men ute i det fri.
Hun er utålmodig.
Så hun vil få fart på ting.
Det var nære på.
Tok en.
Å få smørfisken ut kan virke kinkig...
...men for delfinen er det lett.
Hun har funnet ut at hvis hun holder skjellet over vannet,
vil den lille fisken skli ut.
Akkurat som smør.
Ingen andre steder har delfiner vært like smarte...
...og kombinert slik kompleks atferd med bruk av verktøy.
Det er målet om å spise og ikke bli spist
som driver oppfinnsomheten i det tropiske Indiahavet.
DET INDISKE HAV
Den globale havstrømmen går vestover
med varmt tropisk havvann, på en reise som pleier å ta to år,
fra Asia til Afrika.
Den begynner med å gi liv til en region i Sørøst-Asia
kjent som Koralltriangelet.
En labyrint bestående av 25 000 tropiske øyer.
Her passerer 15 millioner tonn vann hvert eneste sekund...
...og forfrisker de solfylte grunnene
og fremmer den største variasjonen av marint liv...
...man finner noe sted.
Med over 80 000 arter som bor så tett sammen,
blir ikke korallrev mer konkurransepreget eller farlige enn disse.
Men det er overraskende lite mat.
Og med millioner av sultne munner å mette,
står alle beboerne på revet på noen andres meny.
Å passe på babyene dine er en utfordring døgnet rundt.
En vordende mor er spesielt oppfinnsom når hun prøver å beskytte yngelen sin.
Odontodactylus scyllarus.
Hun er en revingeniør...
...med et uovertruffent tankekart over nabolaget.
Hennes lidenskap er å finne fragmenter av døde koraller.
Hun legger seg posisjonen til hvert enkelt på minnet,
i tilfelle hun trenger det.
Og hun må være rask,
for revets gjenvinnere er travelt opptatt
med å gjøre all den døde korallen de finner...
...om til sand.
Dette stykket ser perfekt ut.
Men hvorfor er hun så kresen?
Fordi hun vet nøyaktig hvilken korallform hun trenger nå
i byggeprosjektet.
Det antas at hun kanskje også husker
strukturen til delene hun har funnet tidligere.
Hun setter dem på plass i en støttemur så hver del passer med den neste.
Kan være nyttig.
Feil form.
Med sine murerferdigheter
har hun bygget et forsterket rederom
der hun kan beskytte sine 10 000 egg frem til de klekkes.
Og hvis du vil komme inn,
må du komme deg forbi mamma først.
Glem det.
Takket være sin ingeniørkunst
har denne smarte moren løst det største problemet på revet.
Hvordan man oppdrar neste generasjon i trygghet...
...blant alle disse sultne munnene.
Men det finnes andre måter å gi avkommet en god start på livet på.
Pukkelhodepapegøyefisk gjemmer ikke eggene sine.
De har en annen måte å overliste revets eggetere på.
Men før de gyter,
må paringsrettigheter avgjøres 30 meter under overflaten.
For det finnes et perfekt tidspunkt og sted å pare seg på.
Stedet er ved kanten,
der tidevannet og strømmen flyter bort fra revet
og hjelper å frakte egg i sikkerhet.
Tidspunktet? Når tidevannet er på sitt høyeste.
Deltakerne leter etter området der strømmen vil være sterkest.
Den største tar det beste stedet.
Den som kan holde den plassen, vil bli valgt av flest hunner.
Og eggene han befrukter, vil bli fraktet lengst unna revet og rovdyrene.
Men hvordan skal han tiltrekke seg hunner høyt oppe på revet...
...uten å forlate plassen sin?
Han kan sende bort mindre rivaler ved å slå med halen.
Men ikke denne fyren.
Førtifem kilo med slagkraftig pukkelhode.
En rival har valgt seg samme paringssted.
Han lar seg ikke skremme.
Det er bare én ting å gjøre.
For første gang
har vi plasser ringside til denne tungvektskampen.
Kollisjonen er så voldsom at vannet som fanges mellom hodene deres fordamper.
Pannebraskene deres er konkave for å fokusere kraften i kollisjonen.
Det skaper dampbobler som på denne dybden imploderer.
Det sender sjokkbølger gjennom revet
og forteller publikum at kampen er i gang.
Hodene er ikke deres eneste våpen.
Nå kommer det korallknusende nebbet til nytte.
Teknikken er knus og grus.
De skjærer skjell av hverandre.
Når strømmen bygger seg opp...
...kommer flere hunner.
Endelig har de trukket et publikum.
Siste runde.
Når strømmen er på sitt sterkeste, er de jevnbyrdige.
Akkurat det de begge ønsker.
For bare med en så likeverdig motstander
kan de skape den høyeste lyden på revet.
Og vise at de er sterkest.
Etter denne kampen er begge vinnere.
Opptredenen deres har gitt dem dusinvis av ivrige beundrere.
Nå er de klare til å gyte.
På rett sted.
Og til rett tid.
Slik at tidevannet og strømmen kan gjøre sitt...
...og transportere neste generasjon pukkelhoder i sikkerhet,
langt unna revet.
Den globale havstrømmen slynger seg mellom øyene i Sørøst-Asia.
Underveis samler den bevis
på bruk-og-kast-mentaliteten i verdenen over den.
Så feier den videre forbi korallrevene og over til sandfulle ødemarker.
Opptil to millioner tonn plastavfall havner i Indiahavet hvert år.
Det er et av de høyeste nivåene av plastforurensning i noe hav.
Hver bit tar hundrevis av år å bryte ned.
Til slutt blir det til mikroplast.
Det skader havets helse
og havner i næringskjeden vår.
Men det er en beboer her som prøver å gjøre det beste ut av dette rotet.
Amphioctopus marginatus.
Hun leter etter et sted hun kan angripe byttet sitt fra.
Og gjenstander kastet av mennesker tilbyr en mengde muligheter.
Som man sier, er den enes søppel den andres skatt.
En flaske kan være et perfekt skjulested.
Den må bare flyttes litt på.
Sånn, ja.
Oi sann.
Vi prøver igjen.
Har den.
Der, ja.
Dette funker. Mye mer romslig. Ja da.
Men hvis hun kan se ut...
...kan kanskje byttet se inn.
Nei, det går ikke.
Kan naturen tilby en bedre løsning?
Med to av disse...
...og litt graving...
...får hun nok plass til å se ut.
Og sifonen hennes får puste.
Denne blekkspruten kan forkle seg som en musling.
Perfekt for bakholdsangrep.
Hun spiser kjøttet og kaster restene.
Men å etterlate rester er ikke en god idé.
Det tiltrekker åtseldyr.
Fisk som skremmer vekk krabbene.
Hun må klare å få dem bort uten å avsløre seg.
Så hun forvandler sifonen til en pistol.
Lad om.
Før nå har vi ikke visst at en blekksprut...
...kunne bevæpne seg sånn.
Genialt.
Den er kanskje den eneste skapningen i alle hav
som er smart nok til å bruke et prosjektil som våpen.
Nå kysten er klar, kan hun gå tilbake til jakten.
Og hun lærer raskt av sine feil.
Denne gangen tar hun ut søpla...
...og tømmer den langt nok vekk til at skjulestedet forblir hemmelig.
Noen her kan i alle fall håndtere søpla si.
Den globale havstrømmen forlater Koralltriangelet og går vestover,
ut i åpent hav.
Men den har lite liv med seg, for det er lite mat å finne her.
Det er en marin ørken.
Men den skjuler likevel kjemper.
Store reisende i strømmen.
Og de våkner akkurat nå.
Spermhvaler.
En sammensveiset familie.
De har en baby som bare er noen uker gammel, men som vokser fort.
Han er sulten og iherdig.
For å produsere den næringsrike melken han trenger,
må mamma spise flere hundre kilo sjømat hver dag.
Og det betyr å forlate dette ufruktbare, solrike vannet og stupe ned i avgrunnen.
Uansett hvor gjerne han vil,
kan ikke babyen få bli med på hennes 45 minutter lange dykk.
Det kan ta tre år
før han klarer å holde pusten lenge nok til å bli med henne.
Men han kan høre henne.
Hun jakter på kjempeblekkspruter to kilometer under ham.
Han vet at han ikke har blitt forlatt.
Søstrene og tantene hans samler seg og benytter sjansen til å leke med ham.
De overøser ham med kjærlighet og hengivenhet.
Spermhvaler har de største hjernene på planeten,
seks ganger så store som våre.
Og det antas at tre ganger så mye av hjernen deres er viet til empati.
Det er deres nære familiebånd og emosjonelle intelligens
som hjelper spermhvaler å overleve i denne villmarken.
Endelig, full av blekksprut, kommer mamma tilbake...
...med næringsrik melk til babyen sin.
På vei opp har hun rørt i vannsøylen
og brakt næring fra dypet til overflaten,
noe som beriker både den marine ørkenen og havstrømmen
når den fortsetter reisen sin gjennom det sentrale Indiahavet.
Forbi små jordflekker.
Maldivene.
Chagosøyene.
Seychellene.
Hver av dem er en oase i den marine ørkenen.
En magnet for livet i havet.
Og for noen, et løfte om overflod.
Caranx ignobilis.
Med sine 14 kilo er han enda en ungdom.
Han er en jeger, og kan bli et av atollens topp-rovdyr.
Hans ankomst har sammenfalt med en viktig hendelse
i øyas kalender.
Uken da ternene som hekker på land skal lære å fly.
Ungene må bygge opp utholdenheten sin,
men de blir fort slitne og trenger ofte hvile.
For en liten Caranx ignobilis som må bli stor og sterk...
...er det en mulighet til å endre kosthold.
Først er han forsiktig.
Han gikk glipp av sjansen.
Ikke som disse fryktinngytende voksne.
Med sine opptil 77 kilo
kan voksne eksemplarer komme opp i 64 kilometer i timen.
De har finpusset teknikken.
Noen av de voksne har kommet tilbake til festmåltidet i over et tiår.
Han må lære å jakte som dem.
Å komme bakfra om han kan, og så akselerere.
Her er det en.
Fugleungen er sliten.
Det er den beste sjansen han får.
Men fugler er vanskelige å fange.
Særlig i flukt.
Innen en uke oppfører ungene seg mer som de voksne.
De kan holde seg lenger i lufta.
Og de ligger sjelden i vannet mer.
Nå må han vurdere flyhastighet og høyde.
Han kan ikke se så godt over vann.
Så det handler om å perfeksjonere banen.
Denne sesongen kommer de mer erfarne først.
Det kan ta årevis før han mestrer ferdighetene
og blir stor nok til å bli med i rekkene.
Etter å ha flytt gjennom det store havets tomhet i to år,
treffer den globale strømmen Øst-Afrika
og blander seg med matrikt vann fra kysten.
Og her deler strømmen seg.
Størstedelen setter kursen sørover.
Men i sommermånedene renner noe av den nordover mot Persiabukta.
Her, i den tropiske solen...
...har den raske fordampningen skapt
noe av de salteste vannet i noe hav.
Det er hjemmet til en innbygger man sjelden ser.
En gang ble den forvekslet med en havfrue.
Den dag i dag er dugonger mystiske skapninger.
Disse rolige sjøkuene var en gang vanlige langs kysten av Indiahavet,
fra Australia til Afrika.
I noen områder er de nesten utryddet etter jakt.
Deres søken etter frodig beitemark knytter dem til sjøgress-enger.
Men det har nylig blitt oppdaget at dugonger migrerer svært langt
for å delta i store samlinger.
Nøyaktig hvorfor de gjør dette, er et mysterium.
I dag er det et sjeldent privilegium å se et slikt syn.
Et som bare er mulig takket være av strømmens forfriskende påvirkning.
Rundt om i verden er sjøgress-enger, og dyrene som er avhengige av dem,
på vikende front i møtet med stigende havtemperaturer.
Denne stigende varmen gjør at mer og mer vann
fordamper fra strømmen
og intensiverer det største værsystemet på planeten vår.
Monsunen.
Hvert år feier den gjennom det nordlige Indiahavet.
Og i dag er den sterkere og mer uforutsigbar enn noensinne.
Monsunen har alltid tilført Indiahavet næringsstoffer fra land.
Men nå for tiden har den med seg noe mye mindre kjærkomment.
Forurensing.
Billioner av plastbiter ender opp her hvert år.
Djevelrokker er vandrere
som har fulgt med den globale havstrømmen
i over 20 millioner år.
Men i dag, når de filtrerer i seg plankton,
kan de ikke unngå å innta denne plasten.
Og for hver bit de kan se,
er det et enormt antall biter på størrelse med plankton de ikke ser.
En djevelrokke fanget i kasserte fiskeredskaper
klarer ikke å fjerne dem.
Plastlinen vil til slutt skjære seg gjennom kjøttet dens.
Å svelge plast eller sette seg fast i det
er en moderne risiko for disse eldgamle rokkene.
Men det må ikke være sånn.
Vi har kanskje skadet havene våre,
men om vi velger å håndtere avfallet vårt bedre,
kan vi helbrede dem også.
Utenfor Sør-Mosambik
er det et spesielt sted djevelrokker drar til
for å få behandling for infiserte sår.
Og de er ikke alene.
Mange ulike rokker søker hjelp her,
også en sjelden Rhinidae, en rokke vi knapt har blitt kjent med,
men som allerede står i fare for utryddelse,
da mennesker jakter på den for dens verdifulle finner.
Men det er djevelrokkene som har størst behov for hjelp.
Denne hunnen har overlevd et haiangrep.
Bittskadene på vingene kan føre til infeksjon.
Så hun besøker sykestua.
Legeteamet begynner å jobbe.
De fjerner infisert vev...
...og fremmer ny vekst.
Skadene hennes er maten deres.
Hundrevis av djevelrokker følger strømmen hit for akutthjelp.
Men det finnes risikoer.
Carcharhinus leucas patruljerer her.
Så disse intelligente rokkene passer på hverandre.
Og slik får de alle nødvendig pleie.
Med riktig behandling har kroppene deres utrolige evner til å leges.
Disse pasientene har fått en ny sjanse...
...takket være omsorgen de har fått på dette spesielle tilfluktsstedet.
En høyborg for de tallrike rokkene,
de milde vandrerne med den globale havstrømmen.
På vei sørover får den store strømmen mer fart og et nytt navn.
Nå heter den Agulhas-strømmen,
og den frakter varme fra ekvator til Afrikas spiss,
der den blandes med det kjøligere, næringsrike vannet i Atlanterhavet.
Ideelle forhold for hvithaien.
Den er en av få varmblodige haier,
noe som gir den bedre muskelytelse og et mer skjerpet sinn.
For å overleve her, i farvann styrt av hvithai,
må du være smart.
En ung selunge, bare åtte uker gammel...
...er født inn i en flokk sørafrikanske pelsseler.
Hun må lære seg å overleve med hvithai på dørstokken sin.
Det er på tide at denne nye eleven begynner på selskolen.
Her lærer klassekameratene hennes allerede den viktigste leksen av alle.
Regel nummer én: Hold deg unna haienes domene.
Regel nummer to: Vær alltid på vakt.
Kloke seler blir ikke tatt på senga.
Du kan lære av andres feil.
Men den viktigste leksen av alle er å jobbe sammen.
Deres evne til å handle i flokk
gjør en gruppe pelsseler sterkere enn noen individuell hai.
Mot gjengen...
...vil selv en hvithai gi seg.
Men den største utfordringen ligger foran dem.
En sørlig sjøelefant.
En plyndrer fra Antarktis som ser etter nye muligheter.
I starten vet ikke pelsselene hva de skal tro om denne fremmede.
Han ser ut som en sel.
Samtidig er han større enn haien.
Og, til deres overraskelse, like dødelig.
Ungen vet at det er tryggest for pelsseler på land.
Men dette rovdyret stopper ikke ved vannkanten.
Hun er trengt opp i et hjørne.
Men i denne gruppen er hun aldri alene.
Hun må bare stå på sitt.
Så kommer forsterkningene etter hvert.
De har allerede jaget bort en hvithai.
Sammen skal de si takk og farvel til denne sjøelefanten også.
Det er deres høye antall og kollektive intelligens
som har gjort at disse pelsselene har klart å overleve på neset.
Og innsatsen er verdt det.
For én gang i året, når den varmere strømmen fra Indiahavet
presser det kaldere atlantiske vannet inn mot kysten,
tvinges store mengder med fisk sammen.
Det er lokalt kjent som sardinløpet.
Hundrevis av millioner av sardiner danner stimer på opptil åtte kilometer.
Rett ved pelsselenes dør.
Men de får dem ikke for seg selv så lenge.
Her kommer det stupende suler.
Og opptil 20 000 delfiner.
Sammen med tusenvis av haier.
Og til og med...
...store hvaler.
Det er en uovertruffen overflod, bare muliggjort av havstrømmen.
Den forvandler det som var en marin ørken...
...til et av de største festmåltidene i noe hav...
...helt på slutten av reisen gjennom Indiahavet.
Så fortsetter den globale strømmen reisen sin.
Den går fra Indiahavet til Atlanterhavet.
Der får vannet raskt høyere temperatur og enda større krefter.
Atlanterhavet blir villere enn noensinne.
Og hvis du får problemer, trenger du et team til å hjelpe deg.
Tekst: Susanne Katrine Høyersten