ÓCEÁNJAINK
Palackorrú delfinek.
NARRÁTOR: BARACK OBAMA
Ez a csapat a Nyugat-Ausztrália partjainál lévő
meleg sekély vizekben él.
Itt terül el a Föld egyik legnagyobb tengerifüves rétje.
Itt nem könnyű élelmet találni.
Lézeng errefelé néhány hal, de elkapni őket nehéz,
kiváltképp a csúszós és találó nevű vajhalat.
A delfinek hang alapján vadásznak,
de a tengerifű akadályozza az echolokációjukat.
És ha túl közel kerülnek hozzájuk, a vajhalak egyszerűen alábuknak,
és elrejtőznek a tengerifűben.
Hogy túljárjanak a kis halak eszén,
az óceán legintelligensebb emlőseinek sokkal találékonyabbnak kell lenniük.
Ez a fiatal nőstény épp azon készségét fejleszti,
amellyel egy üres kagylóhéjat valami hasznosabbá alakíthat.
A vajhalak kíváncsiak...
és a kagylókat olykor búvóhelyként használják.
Összejöhet ez?
Minden kagylónak a megfelelő helyen kell lennie.
Közel a tengerifűhöz...
de a nyílt terepen.
A delfin türelmetlen...
és próbálja megsürgetni a dolgokat.
Nem sokon múlt.
Egy megvan!
A vajhal kiszedése problémásnak tűnhet...
de a delfin könnyen boldogul vele.
Rájött, hogy ha a kagylót a víz fölé tartja,
a halacska kicsusszan belőle.
Akárcsak a vaj.
Sehol másutt nem ilyen ravaszak a delfinek...
hogy ilyen komplex viselkedést párosítanának az eszközhasználattal.
Enni, de elkerülni az ennivalóvá válást:
ez a cél ösztönzi a találékonyságot a trópusi Indiai-óceánon.
AZ INDIAI-ÓCEÁN
A globális óceáni áramlat nyugat felé veszi az irányt,
és meleg trópusi tengervizet szállít jellemzően két évig tartó útja során
Ázsiától Afrikáig.
Utazása első szakaszán élettel tölti meg Délkelet-Ázsia
Korall-háromszögként ismert régióját.
A 25 000 trópusi szigetből álló labirintust...
amelyen másodpercenként 15 millió tonna víz áramlik keresztül.
Folyamatosan frissíti a napsütötte sekély vizeket,
és olyan változatos tengeri élővilágnak ad otthont...
amilyen másutt nem található.
Mivel több mint 80 000 faj él itt ilyen szorosan együtt,
ezeken a korallzátonyokon az élet páratlanul kiélezett versennyel
és veszélyekkel jár.
De a táplálék meglepően gyér.
És mivel milliónyi éhes száj vár élelemre,
minden zátonylakó szerepel valaki másnak az étlapján.
A csemeték biztonságban tartása állandó gondoskodást követel.
Az egyik kismama különösen találékony,
ha ivadékai védelméről van szó.
A nagy sáskarák.
A zátonyok igazi mérnöke ő,
fejében a környék páratlanul részletes térképével.
Szenvedélyesen kutat az elpusztult koralldarabok után.
Minden darabka helyét az emlékezetébe vési,
ha netán szüksége lenne rá.
És gyorsan kell cselekednie,
mert a zátony szorgos újrahasznosító szervezetei
minden általuk fellelt, elpusztult korallt...
homokká porítanak.
Ez a darabka megfelelőnek tűnik.
De miért ilyen válogatós?
Mert pontosan tudja, milyen alakú korallra van szüksége legközelebb
építkezési projektje során.
Úgy tartják, talán még
a korábban fellelt darabkák szerkezetére is emlékszik,
ezért úgy illeszti őket a támfalba,
hogy mindegyik tökéletesen illeszkedjen egymáshoz.
Ez itt jól jöhet.
Nem jó formájú.
Kőművestudományával
megerősített fészekkamrát épített,
ahol védelmezheti 10 000 ikráját, amíg azok ki nem kelnek.
És ha valaki be akar jutni,
annak előbb a mamával kell tárgyalnia.
Esélytelen.
Mérnöki tehetségének köszönhetően
ez az okos anya megoldást talált a zátony legégetőbb problémájára:
hogyan neveljük biztonságban a következő generációt...
a rengeteg éhes száj között.
De más módon is biztosítható,
hogy az utódok a legjobb eséllyel induljanak.
A bütykösfejű papagájhalak nem rejtik el ikráikat.
Ők más módon játsszák ki a zátony ikrafaló banditáit.
De az ívás előtt
tisztázniuk kell a szaporodási jogokat 30 méterrel a felszín alatt.
Mert az ívásnak megvan a tökéletes helyszíne és időpontja.
A helyszín az a meredély,
ahol a dagály és az áramlat eltávolodik a zátonytól,
és segít az ikrákat biztonságba sodorni.
És az időpont? Amikor a dagály eléri a tetőpontját.
A versenyzők azt a területet keresik, ahol a legerősebb lesz az áram.
A legnagyobbikuk követeli a legjobb helyet.
A legtöbb nőstény azt választja, aki itt megtartja pozícióját.
A megtermékenyített ikrák innen sodródnak a legmesszebb
a zátonytól és a ragadozóktól.
De hogy vonzza oda a nőstényeket, akik még fent vannak a zátonyon...
anélkül, hogy elhagyná a pozícióját?
Kisebb riválisait egy farokcsapással el tudja hajtani.
De ezt a fickót nem.
Aki egy 45 kilós, erőtől duzzadó bütykösfejű.
A rivális ugyanazt az ívóhelyet szemelte ki.
És nem ijedős típus.
Csak egy dolgot tehetnek.
Most először nézhetjük az első sorból a nehézsúlyúak ezen küzdelmét.
Összecsapásuk olyan heves,
hogy a bütykeik közé szorult víz elpárolog.
Fejvédőjükön bemélyedés van, mely összpontosítja az ütközés erejét.
Ennek nyomán gőzbuborékok képződnek, melyek e mélységben felrobbannak,
lökéshullámokat továbbítva szerte a zátonyon.
A közönség így értesül arról, hogy megkezdődött a harc.
A fejük nem az egyetlen fegyverük.
Korallzúzó csőrük még csak most kerül a képbe.
Technikájuk lényege: üsd és vágd!
Pikkelyeket hasítanak le egymásról.
Ahogy az áramlat erősödik,
egyre több nőstény érkezik.
Végül igazi tömeg verődik össze.
Utolsó menet.
Ahogy az áramlat tetőzik, semmi sem választhatja szét őket.
Mindkettőjük célja pontosan ez volt.
Mert csak egy ilyen méltó ellenféllel
csaphatják a legnagyobb zajt a zátonyon.
Jelezve ezzel, hogy ők a legerősebbek.
A meccs után mindketten győztesek.
Produkciójukkal tucatnyi lelkes csodáló figyelmét nyerték el.
Immár készen állnak az ívásra...
a megfelelő helyen
és a megfelelő időben ahhoz,
hogy az árapály és az áramlat kifejthesse jótékony hatását...
a következő generációt biztonságos helyre,
a zátonytól távol sodorva.
A globális óceáni áramlat utat tör magának a délkelet-ázsiai szigetek között.
Útja során összegyűjti a fenti világ
nemtörődöm életmódjának bizonyítékait...
mielőtt tovairamlik a korallzátonyoktól a homokos pusztaság felé.
Az Indiai-óceánba akár kétmillió tonna műanyaghulladék is kerülhet
minden egyes évben.
A műanyagszennyezés szintje az óceánok közül talán itt a legmagasabb.
Minden eldobott tárgy több száz év alatt bomlik le.
Végül mikroműanyagokká alakulnak...
károsítják óceánjaink egészségét,
és még a mi táplálékláncunkba is bekerülnek.
De van itt egy lakó, aki igyekszik
a lehető legtöbbet kihozni ebből a szemétdombból.
Az erezett polip.
Olyan helyet keres magának, ahonnan lesből csaphat le zsákmányára.
És az emberek által eldobott tárgyak rengeteg lehetőséget kínálnak erre.
Ahogy a mondás tartja:
ami valakinek szemét, az másnak kincs.
Egy üveg tökéletes búvóhely lehet.
Csak új helyet kell találni neki.
Már mehet is.
Hű!
Próbáljuk újra!
Megvan.
Így ni!
Ez megfelel. Sokkal tágasabb.
Igen.
De ha ő kilát belőle...
meglehet, a zsákmánya belát.
Nem lesz jó.
A természet vajon jobb megoldást kínál?
Ha fogja ezt a kettőt...
és ás egy kicsit...
elég helye lesz kikukucskálni...
és tölcsérét kidugni, hogy lélegezhessen.
A polip így képes kagylónak álcázni magát.
Tökéletes csapda ez, ahonnan lecsaphat.
Csak a húst eszi meg, a maradékot eldobja.
De a hulladékot nem jó ötlet szanaszét hagyni.
Hisz vonzza a dögevőket...
a rákokat elriasztó halakat.
Valahogy rá kell vennie őket a távozásra anélkül, hogy álcája lelepleződne.
Tölcsérét ezért fegyverré változtatja.
Újratöltés!
Mostanáig nem tudtuk, hogy egy polip
ekképp felfegyverezheti magát.
Ez zseniális!
Az óceánok talán egyetlen élőlénye,
amely elég agyafúrt ahhoz, hogy a kilőtt vizet fegyverként használja.
Most, hogy tiszta a levegő, folytathatja a vadászatot.
És gyorsan tanul a hibáiból.
Ezúttal kiviszi a szemetét...
és elég messze rakja le ahhoz, hogy rejtekhelye titokban maradjon.
Legalább egyvalaki megtanulta itt a megfelelő hulladékkezelést.
A globális óceáni áramlat
elhagyja a Korall-háromszöget, és nyugat felé halad tovább,
a nyílt óceánba.
Ám itt kevésbé pezsdíti fel az életet, mivel itt nem sok az élelem.
Egy tengeri sivatag ez.
Mégis óriások rejtőznek benne.
Az áramlat hatalmas utazói,
akik épp most ébredeznek.
Ámbráscetek.
Egy összetartó családi csapat...
egy alig néhány hetes, de gyorsan növekvő bébivel.
Aki éhes és kitartó.
Hogy a számára szükséges tápláló tejet előteremtse,
az anyának naponta több száz kiló tengeri élőlényt kell befalnia.
Ez azt jelenti, hogy elhagyja e kopár, napsütötte vizeket,
és lemerül a mélységbe.
Bármennyire is szeretne,
kicsinye nem tarthat vele 45 perces merülései során.
Három évbe is beletelhet, míg képes lesz elég ideig
visszatartani a lélegzetét ahhoz, hogy elkísérhesse.
Ám hallja anyját...
amint óriáskalmárra vadászik csaknem két kilométerrel mélyebben.
Tudja, hogy nem maradt magára.
Nővérei és nagynénjei köré gyűlnek,
hisz végre alkalmuk nyílik játszani vele.
Szinte megfojtják szeretetükkel és törődésükkel.
Bolygónkon az ámbrásceteknek van a legnagyobb agya:
hatszor akkora, mint a miénk.
És úgy tartják, háromszor annyi benne az empátiáért felelős terület.
Szoros családi kötelékeik és érzelmi intelligenciájuk az,
ami segít az ámbrásceteknek túlélni ebben a vadonban.
Az anya végül kalmárral jóllakottan visszatér,
és bőséges teje van csemetéje számára.
Felfelé jövet felkavarta a vízoszlopot,
és mélytengeri tápanyagokat juttatott a felszínre,
gazdagítva ezzel ezt a tengeri sivatagot és az óceáni áramlatot,
amely tovább szeli az Indiai-óceán középső régióját.
Útja során apró földfoltokat érint:
a Maldív-szigeteket,
Chagost
és a Seychelle-szigeteket.
Mindegyikük egy-egy oázis a tengeri sivatagban.
Mágnesként vonzzák a tengeri élővilágot.
És egyesek számára a zsákmányszerzés ígéretét hordozzák.
A sárgaúszójú tüskésmakréla.
Tizennégy kilójával ő még fiatal példány.
Vérbeli vadász, és egy nap talán az atoll egyik csúcsragadozója lesz.
Érkezése egybeesett a sziget naptárának egy fontos eseményével.
Ezen a héten tanulnak repülni a földön fészkelő csérek.
A fiókák fejlesztik állóképességüket,
de még gyorsan elfáradnak, és gyakran kell pihenniük.
Egy kis makréla számára, akinek nőnie és erősödnie kell...
jó alkalom ez, hogy változtasson az étrendjén.
Eleinte óvatos.
Elvétette.
A vérmes felnőttekkel nem vetekedhet.
De a csaknem 80 kilós,
kifejlett makrélák sebessége elérheti a 65 kilométer per órát is.
És technikájuk kifinomult.
Egynémely felnőtt több mint tíz éve jár erre az évente sorra kerülő lakomára.
Neki is meg kell tanulnia így vadászni.
Hátulról közelítve, ha tud, aztán felgyorsulva.
Itt jön egy.
A fióka fáradt.
Ennél jobb esélye nem lesz.
De a madarakat nehéz elcsípni.
Különösen röptükben.
A fiókák egy hét elteltével már-már felnőtt módra viselkednek,
több időt töltenek a levegőben...
és már ritkán üldögélnek a vízen.
Immár fel kell mérnie repülési sebességüket és magasságukat.
A makréla nem lát jól a víz fölé.
Így technikája lényege vetődési pályájának tökéletesítése.
Az idei szezonban megelőzik a tapasztaltabb tüskésmakrélák.
Évekbe telhet, amíg elsajátítja e készségeket,
és elég nagyra nő ahhoz, hogy csatlakozhasson
a felnőtt sárgaúszójú tüskésmakrélák soraihoz.
Miután két éven át szelte a nagy kékség pusztaságát,
a globális óceáni áramlat egyenesen Kelet-Afrikába ütközik,
és elvegyül a táplálékban gazdag parti vizekkel.
Az áramlat itt kettéválik.
Nagyobbik része dél felé halad.
Ám egy másik része a nyári hónapokban északra, a Perzsa-öböl felé áramlik.
Ahol a trópusi nap alatt...
a gyors párolgás következtében létrejött
az óceánok egyik legsósabb tengere.
Egyik lakója ritkán látott szerzet.
Egykor sellőnek nézték.
A dugongok ma is rejtélyes lények.
E szelíd tengeri tehenek egykor gyakoriak voltak
az Indiai-óceán partjai mentén
Ausztráliától Afrikáig.
Egyes területeken csaknem a kipusztulásig vadászták őket.
Buja legelők utáni vágyódásuk a tengerifüves rétekhez láncolja őket.
Ám nemrégiben felfedezték,
hogy a dugongok nagy távolságokra vándorolnak,
hogy hatalmas összejöveteleken vegyenek részt.
Hogy pontosan miért teszik ezt, az rejtély.
Manapság ritka kiváltság, ha valaki ezt megfigyelheti.
Hogy e vándorlásra sor kerül, az talán csak az áramlat
frissítő hatásának köszönhető.
A tengerifüves rétek szerte a világon,
ahogy az ezen élőhelytől függő állatok is, visszaszorulóban vannak,
mert fenyegeti őket a tengerek hőmérsékletének emelkedése.
A felgyülemlő hő hatására egyre több víz párolog el az áramlatból,
felerősítve ezzel bolygónk legnagyszabásúbb éghajlati jelenségét...
a monszunt.
Mely minden évben végigsöpör az Indiai-óceán északi részén.
És napjainkban erőteljesebb és kiszámíthatatlanabb, mint valaha.
A monszun mindig táplálta az Indiai-óceánt a szárazföldről származó tápanyagokkal.
Hozadéka azonban manapság sokkal kevésbé üdvözlendő.
Szennyeződés.
Évente több milliárd műanyagdarab köt ki itt.
Az ördögráják olyan vándorok,
akik a globális óceáni áramlattal
már több mint 20 millió éve utaznak.
Ma azonban, mivel szűrögető életmódjuk miatt planktonnal táplálkoznak,
nem kerülhetik el, hogy lenyeljék e műanyagdarabokat.
Minden darabra, ami számukra látható, temérdek olyan láthatatlan részecske jut,
melynek mérete a planktonikus élőlényekéhez hasonló.
Egy rája eldobott halászfelszerelésbe gabalyodott,
és nem tud megszabadulni tőle.
A műanyag zsinór végül átvágja a húsát.
A műanyagdarabok lenyelése, vagy az azokba való belegabalyodás
modern kockázat ezen ősi élőlények számára.
De ennek nem kell így lennie.
Talán tönkretettük óceánjainkat,
de észszerűbb hulladékkezelési döntésekkel
elősegíthetünk a gyógyulásukat is.
Mozambik déli részén van egy különleges hely.
Az ördögráják ide járnak elfertőződött sebeik kezelésére.
De nem csak ők.
Sok rájafaj keres itt enyhülést,
köztük egy ritka hegedűrájafaj, egy olyan rája, amelyet még alig ismerünk,
de máris kritikusan veszélyeztetett,
mivel az emberek értékes uszonyai miatt vadásszák.
De az ördögrájáknak van a legnagyobb szüksége a segítségre.
Ez a nőstény egy cápatámadást élt túl.
Úszóján a harapott seb fertőzésveszélyt jelent.
Elindul hát a gyengélkedőjébe.
Az orvoscsapat munkához lát.
Eltávolítják a fertőzött szöveteket,
elősegítve azok megújulását.
A sérült szövet számukra táplálék.
Több száz ördögrája érkezik ide az áramlattal
a sürgősségi ellátásért.
Ami kockázatokkal is jár.
A területen bikacápák járőröznek.
Ezért ezek az intelligens ráják vigyáznak egymásra...
így mindannyian részesülhetnek a szükséges ellátásban.
Ha megkapják a megfelelő kezelést, testük regenerációs képessége elképesztő.
Ezek a betegek kaptak egy második esélyt...
hála annak a gondoskodásnak, amelyet e különleges óvóhelyen kaptak,
mely erődítményként szolgál megannyi rája,
a globális óceáni áramlat szelíd vándorai számára.
Dél felé fordulva a nagy áramlat most felgyorsul,
és neve immár Agulhas-áramlat.
Az egyenlítői hőséget Afrika csücske felé szállítja,
ahol keveredni kezd az Atlanti-óceán hűvösebb, gazdagabb vizével.
Ideális körülmények ezek a fehér cápák számára.
Azon kevés melegvérű cápák egyike e faj,
melyek fokozzák izmaik teljesítményét, és élesítik elméjüket.
Itt, a fehér cápák által uralt vizeken
a túléléshez több ész kell.
Egy fiatal, mindössze nyolchetes fókakölyök,
aki a dél-afrikai medvefókák egyik kolóniájában született.
Meg kell tanulnia, hogy maradhat életben a fehér cápák szomszédságában.
Itt az ideje, hogy az új nebuló beiratkozzon a fókaiskolába...
ahol osztálytársai már tanulják
a legfontosabb leckéket.
Első szabály: kerüld a harapós helyeket!
Második szabály: lankadatlan éberség!
A bölcs fóka mindig résen van.
Tanulhatsz mások hibáiból.
De mind közül a legfontosabb lecke az együttműködés.
Egységben cselekednek, s e képességük
a medvefókák csapatát erősebbé teszi bármely magányos cápánál.
A tömeggel szemben...
még egy fehér cápa is meghátrál.
De a fortélyok igazi megmérettetése még hátravan.
Egy déli elefántfóka.
Az antarktiszi vizekről érkező portyázó, aki új lehetőségeket keres.
A medvefókák először nem tudják, mire véljék ezt az idegent.
Külsőre fóka...
de még a cápáknál is nagyobb.
És meglepetésükre ugyanolyan halálos ellenség is.
A kölyök tudja, hogy a szárazföld a medvefókák menedéke.
Ám ez a ragadozó nem áll meg a víz szélén.
Sarokba szorították.
Ebben a csapatban azonban sosem marad magára.
Csak állnia kell a sarat...
amíg megérkezik a segítség.
Egy fehér cápát már elzavartak.
Együtt ezt az elefántfókát is kitessékelik innen.
Egységükben álló erejük és kollektív intelligenciájuk az,
ami lehetővé teszi a túlélést e medvefókák számára itt, a Fokföldön.
És erőfeszítéseiknek megvan a jutalma,
mert évente egyszer, amikor a melegebb indiai-óceáni áramlat
a parthoz tolja az Atlanti-óceán hűvösebb vizét,
hatalmas létszámú halrajokat kényszerít egymás mellé.
A helyiek e jelenséget szardíniarajzásnak nevezik.
Szardíniák százmilliói alkotnak itt akár nyolc kilométer hosszú halrajokat.
A medvefókák otthonának küszöbén.
Ám hamarosan osztozkodniuk kell.
Jönnek a zuhanórepüléssel vadászó szulák.
És akár 20 000 delfin.
Több ezer cápával együtt.
És még...
hatalmas bálnák is.
Páratlan bőség ez, mely csak az áramlatnak köszönhető...
ami az egykori tengeri sivatagot
az óceánok egyik legnagyobb lakmározóhelyévé varázsolja
az Indiai-óceánon keresztül vezető útjának legvégén.
Ezután a globális óceáni áramlat tovább folytatja útját.
Az Indiai-óceánból az Atlanti-óceánba áramlik,
ahol gyorsan melegedő vize egyre erőteljesebbé válik.
Az Atlanti-óceán ma ádázabb, mint valaha.
És aki bajba kerül, annak szüksége van egy csapatra,
aki kihúzza a csávából.
A feliratot fordította: Büki Gabriella