MAAILMAMME MERET
Pullonokkadelfiinejä.
KERTOJANA BARACK OBAMA
Tämä parvi asuu matalikoissa Länsi-Australian lähivesissä.
Siellä sijaitsee meriheinäniitty, joka on yksi maailman suurimmista.
Sieltä on vaikea löytää ruokaa.
Meriheinäniityllä on kyllä kaloja, mutta niiden nappaaminen on hankalaa.
Erityisen kimurantteja saaliita ovat nimensä veroiset ja liukkaat voikalat.
Delfiinit metsästävät äänen avulla.
Meriheinä kuitenkin häiritsee niiden kaikuluotausta.
Vaikka delfiini pääsisikin lähelle, voikala voi piiloutua meriheinän joukkoon.
Delfiinin pitää hämätä pikkukaloja.
Valtameren älykkäimpien nisäkkäiden pitääkin olla hieman kekseliäämpiä.
Nuori naaras kehittää taitojaan ja käyttää hyödykseen simpukankuorta.
Voikalat ovat uteliaita.
Ne hakevat kuorista suojaa.
Voisiko tämä toimia?
Kuorten on oltava oikeissa paikoissa.
Lähellä meriheinää.
Mutta silti näkysällä.
Delfiini on kärsimätön.
Se yrittää vauhdittaa asioita.
Läheltä liippasi.
Onnistui.
Voikalan poistaminen kuoresta vaikuttaa hankalalta.
Delfiinille se on kuitenkin helppoa.
Se on keksinyt kannatella kuorta vedenpinnan yläpuolella.
Siten pikkukala luiskahtaa ulos.
Aivan kuin voi.
Delfiinit eivät ole näin nokkelia missään muualla maailmassa.
Ne yhdistävät monimutkaisen käytöksen työkalujen hyödyntämiseen.
Täällä pitää syödä tulematta syödyksi.
Se tekeekin Intian valtameren lajeista äärimmäisen kekseliäitä.
INTIAN VALTAMERI
Valtamerikierto suuntaa länteen.
Se kantaa lämmintä trooppista vettä kahden vuoden matkan,
joka kulkee Aasiasta Afrikkaan.
Alkutaipaleellaan se tuo elämää Kaakkois-Aasiassa sijaitsevalle alueelle,
joka tunnetaan korallikolmiona.
Se on 25 000 trooppisen saaren sokkelo.
Sen läpi virtaa joka ikinen sekunti 15 miljoonaa tonnia vettä.
Se virkistää aurinkoisia matalikkoja ja tukee monipuolista lajien kirjoa.
Vastaavaa ei löydy muualta.
Korallikolmiolla elääkin yli 80 000 eri lajia tiiviisti lähekkäin.
Koralliriutat ovat vaarallisia paikkoja, joilla kilpailu on äärimmäisen kovaa.
Ruokaa on kuitenkin yllättävän vähän.
Nälkäisiä suita on silti miljoonia, joten jokainen on jonkun ruokalistalla.
Omien poikasten suojeleminen on tehtävä, joka jatkuu kellon ympäri.
Eräs odottava äiti on erityisen kekseliäs yrittäessään suojella jälkikasvuaan.
Tässä on sirkkaäyriäinen.
Se on riuttojen insinööri.
Se tuntee ympäristönsä kuin omat taskunsa.
Sille mieluisinta puuhaa on kuolleiden korallinkappaleiden etsiminen.
Se painaa mieleensä kappaleiden sijainnit, jos sattuu tarvitsemaan niitä myöhemmin.
Sen pitää olla nopea.
Riutan kierrättäjillä on tohina päällä.
Niiden käsissä koralli muuttaa muotoaan.
Jäljelle jää pelkkää hiekkaa.
Tämä kappale näyttää juuri sopivalta.
Miksikö se on niin nirso?
Se tietää, minkä muotoinen kappale rakennusprojektiin tarvitaan seuraavaksi.
Sen on arveltu muistavan jopa aiemmin löytämiensä kappaleiden muodot.
Se asettelee kappaleet tukiseinään niin, että ne sopivat täydellisesti yhteen.
Tästä voi olla hyötyä.
Väärän muotoinen.
Se on melkoinen muurari.
Se on rakentanut itselleen pesäkammion,
missä se voi suojella 10 000 munaansa niiden kuoriutumiseen saakka.
Sisään ei pääse noin vain. Täällä vartioi nimittäin itse emo.
Turha toivo.
Insinööritaitojensa turvin emo ratkaisee yhden riutan kimuranteimmista ongelmista.
Täällä ei ole helppo kasvattaa seuraavaa sukupolvea rauhassa.
Nälkäisiä suita on sen verran monta.
On kuitenkin muitakin tapoja varmistaa, että jälkeläisten elämä saa hyvän alun.
Kyhmypapukaijakalat eivät piilota muniaan.
Niillä on oma keinonsa hämätä riutalla vaanivia munansyöjiä.
Pariutumisoikeudet kuitenkin selvitetään 30 metrin syvyydessä ennen kutemista.
Parittelulle on oikea aika ja paikka.
Täydellinen paikka on riutan reunalla.
Vuorovesi ja virtaus kulkevat siellä riutalta poispäin.
Se auttaa huuhtomaan munat turvaan.
Täydellinen aika on vuoroveden huippu.
Kilpakosijat etsivät kukin paikan, missä virtaus on vahvimmillaan.
Isoin kala nappaa parhaan paikan.
Eniten naaraita houkuttelee uros, joka onnistuu pitämään sen.
Sen hedelmöittämät munat huuhtoutuvat kauimmas riutan saalistajien kynsistä.
Mutta miten se onnistuu houkuttelemaan korkealla uivat naaraat alemmas?
Sen pitäisi luopua paikastaan.
Yksi pyrstön heilautus riittää häätämään pienet kilpailijat pois.
Mutta ei tätä tyyppiä.
Tämä yksilö onkin 45-kiloinen karpaasi.
Se havittelee samaa parittelupaikkaa.
Pelolle ei ole sijaa.
Tilanteeseen on vain yksi ratkaisu.
Nyt päästään ensi kertaa kehän reunalle katsomaan tätä raskaan sarjan ottelua.
Papukaijakalojen törmäys on niin raju, että väliin jäävät kuplat höyrystyvät.
Niiden kyhmyissä on painaumat, jotka keskittävät törmäysvoiman.
Höyrykuplat räjähtävät sisäänpäin näin syvällä valtameren uumenissa.
Se lähettää paineaaltoja koko riutalle.
Yleisö saakin pian tiedon siitä, että käynnissä on melkoinen ottelu.
Kyhmy ei ole niiden ainoa ase.
Korallia murskaavasta nokasta on hyötyä.
Törmäyksen jälkeen ne viiltävät toisiaan.
Molemmilta irtoaa suomuja.
Virtauksen voimistuessa paikalle saapuu lisää naaraita.
Vihdoinkin paikalla on kunnon yleisö.
Viimeinen erä.
Mikään ei voi erottaa kaloja toisistaan, kun virtaus saavuttaa huippunsa.
Juuri sitä molemmat haluavat.
Onneksi ottelu on erittäin tasaväkinen.
Yhdessä urokset saavatkin aikaan riutan kovimman äänen.
Ne osoittavat olevansa vahvimpia.
Lopulta molemmat ovat voittajia.
Esitys on tuonut niille kymmenittäin innokkaita ihailijoita.
Nyt ne ovat valmiita kutemaan.
Paikka on oikea.
Ja niin on aikakin.
Vuorovesi ja virtaus tekevät taikojaan.
Ne kuljettavat kyhmypapukaijakalojen seuraavan sukupolven turvaan.
Koralliriutta jää kauas taakse.
Valtamerikierto kulkee kiemurrellen Kaakkois-Aasian saarten keskellä.
Samalla se kerää mukaansa todisteita pinnan yläpuolella elävistä roskaajista.
Sitten se singahtaa koralliriutoilta loputtomille hiekkaisille autiomaille.
Intian valtamereen päätyy joka vuosi yli kaksi miljoonaa tonnia muoviroskaa.
Täällä onkin enemmän muovijätettä kuin missään muussa valtameressä.
Jokaisen muovinpalan maatuminen voi kestää jopa satoja vuosia.
Lopulta niistä tulee mikromuovia.
Se saastuttaa valtameriä ja päätyy myös meidän ravintoomme.
Täällä on kuitenkin yksi asukas, joka yrittää ottaa sotkusta ilon irti.
Kookosmustekala.
Se etsii sopivaa paikkaa, josta käsin se voi väijyä saalistaan.
Ihmisten hylkäämät esineet tarjoavatkin runsaasti mahdollisuuksia.
Niinhän sitä sanotaan, että yhden roska on jonkun toisen aarre.
Pullo voisi olla täydellinen piilopaikka.
Se kaipaa vain hieman asettelua.
Kas noin.
Hups.
Uusi yritys.
Varovasti nyt.
Onnistui.
Tämä kelpaa hyvin. Tilaa on enemmän.
Sillä lailla.
Täältä tosin näkee ulos.
Ehkä siis myös saalis näkee sisään.
Tämä ei sittenkään kelpaa.
Tarjoaako luonto paremman ratkaisun?
Näitä tarvitaan kaksi.
Sitten pitää vain kaivaa hieman.
Täältä näkee juuri sopivasti.
Hengittäminen onnistuu sifonilla.
Mustekala naamioituu simpukaksi.
Se on täydellinen passipaikka.
Se syö lihan ja heittää tähteet pois.
Niitä ei tosin kannata jättää lojumaan.
Ne houkuttelevat raadonsyöjiä.
Ne säikäyttävät ravut tiehensä.
Mustekalan pitääkin keksiä keino häätää ne paljastamatta piiloaan.
Se käyttää sifoniaan aseena.
Se lataa uudelleen.
Se paljastaa itsestään uuden puolen.
Se osaa aseistautua.
Nerokasta.
Se saattaa olla valtamerten ainoa olento,
joka on kyllin nokkela käyttääkseen ammusta aseena muita vastaan.
Reitti on selvä, ja metsästys voi jatkua.
Se oppii nopeasti virheistään.
Tällä kertaa se vie roskat kauemmas.
Se kantaa ne pidemmän matkan päähän, jotta piilopaikka pysyy salassa.
Onneksi sentään joku on oppinut käsittelemään jätteensä.
Valtamerikierto suuntaa korallikolmiolta länteen kohti avomerta.
Siellä on kuitenkin elämää vain vähän, ja ravinto on todella tiukassa.
Se on valtameren oma autiomaa.
Sen sinessä asuu silti jättiläisiä.
Suuren virtauksen mukana matkustavat ovat vasta heräämäisillään.
Nimittäin kaskelotit.
Ne ovat tiivis perheyksikkö.
Muutaman viikon ikäinen poikanen kasvaa kovaa vauhtia.
Se on nälkäinen eikä anna periksi.
Emon täytyy tuottaa sille maitoa.
Sitä varten sen pitääkin syödä satoja kiloja mereneläviä päivittäin.
Se suuntaa syvyyksiin jättäen karut ja aurinkoiset vedet taakseen.
Poikanen ei vielä pääse mukaan 45 minuutin sukelluksille.
Sen pitää oppia pidättämään hengitystä yhtä kauan, ja se voi viedä kolme vuotta.
Poikanen kuitenkin kuulee emon.
Se metsästää jättikalmareita puolentoista kilometrin syvyydessä.
Poikanen tietää, ettei sitä ole hylätty.
Sen sisarukset ja tädit tulevat paikalle leikkiäkseen pienokaisen kanssa.
Se saa yllin kyllin rakkaudenosoituksia.
Kaskelotilla on planeetan suurimmat aivot.
Ne ovat kuusi kertaa aivojemme kokoiset.
Siksi uskotaan, että kaskeloteilla on myös kolminkertaisesti empatiaa.
Perhesiteistä ja tunneälykkyydestä onkin niille korvaamaton apu.
Ne auttavat selviytymään autiomaassa.
Lopulta emo palaa vatsa täynnä kalmareita.
Poikanen saa nyt ravinteikasta maitoa.
Emo sekoittaa matkallaan vesimassaa.
Se tuo syvänmeren ravinteita pintaan.
Samalla se rikastuttaa merellistä autiomaata ja valtamerikiertoa.
Virtaus jatkaa matkaansa Intian valtameren keskiosan halki.
Matkalla on pieniä maapilkkuja.
Malediivit.
Chagossaaret.
Seychellit.
Ne ovat keitaita valtameren autiomaassa.
Ne houkuttelevat elämää.
Joillekin ne lupailevat runsasta saalista.
Nimittäin jättipiikkimakrilleille.
Tämä nuorukainen painaa noin 14 kiloa.
Se on metsästäjä ja saattaa vielä kehittyä atollin huippusaalistajaksi.
Se on saapunut samaan aikaan saaren tärkeän tapahtuman kanssa.
Maalla pesivien tiirojen poikaset oppivat tällä viikolla lentämään.
Niiden pitää kehittää kestävyyttään.
Ne kuitenkin väsyvät nopeasti ja tarvitsevat usein lepotaukoja.
Nuori jättipiikkimakrilli huomaa tilaisuutensa tulleen.
Se voi saada vaihtelua ruokavalioonsa.
Aluksi se lähestyy varovasti.
Saalis meni sivu suun.
Raivokkaat aikuiset vievät voiton.
Ne voivat painaa jopa 77 kiloa.
Täysikasvuiset yksilöt uivat parhaimmillaan 64 kilometriä tunnissa.
Ne ovat hioneet tekniikkaansa.
Jotkut täysikasvuisista ovat käyneet täällä joka vuosi yli vuosikymmenen ajan.
Poikasen pitää oppia niiden tavoille.
Sen pitää lähestyä takaa ja kiihdyttää.
Tuossa on yksi.
Poikanen on väsynyt.
Tämä on kalan paras tilaisuus.
Lintuja on vaikea saada kiinni.
Etenkin lennosta.
Poikaset harjaantuvat viikon kuluessa.
Pian ne lentävät kuin aikuiset.
Ne istuvat vedessä vain harvoin.
Jättipiikkimakrillin pitää arvioida niiden lentonopeus ja -korkeus.
Se ei juurikaan näe veden yläpuolelle.
Lentorata pitää siis hioa täydelliseksi.
Tällä kertaa kokeneemmat makrillit onnistuvat sitä nopeammin.
Nuorukainen harjoittelee vielä vuosia.
Lopulta se kasvaa kyllin isoksi vetääkseen vertoja isommille makrilleille.
Valtamerikierto kulkee kaksi vuotta suuren sinisen tyhjyydessä.
Sitten virtaus törmää Itä-Afrikkaan.
Siellä se sekoittuu ravinteikkaisiin rannikkovesiin.
Virta jakautuu tässä vaiheessa kahtia.
Valtaosa suuntaa kohti etelää.
Kesäkuukausina osa siitä kuitenkin virtaa pohjoiseen kohti Persianlahtea.
Täällä paistaa trooppinen aurinko.
Veden nopea haihtuminen on synnyttänyt yhden maailman suolaisimmista meristä.
Siellä asuu varsin harvinainen näky.
Se on sekoitettu jopa merenneitoon.
Dugongit ovat yhä tänäkin päivänä äärimmäisen salaperäisiä olentoja.
Lempeät merilehmät olivat ennen yleisiä,
ja niitä tavattiin rannikoiden tuntumassa aina Australiasta Afrikkaan saakka.
Joillakin alueilla ne on metsästetty lähes sukupuuton partaalle.
Ne hakeutuvat meriheinäniityille rehevien laidunmaiden toivossa.
Hiljattain on selvinnyt,
että dugongit voivat matkustaa kauas ottaakseen osaa suuriin tapaamisiin.
Syy on edelleen täysin tuntematon.
Nykyään tällaista näkeekin vain harvoin.
Häkellyttävän näytöksen mahdollistaa vain virtauksen tuoma virkistävä vaikutus.
Ympäri maailmaa lajien selviytyminen riippuu pitkälti meriheinäniityistä.
Niiden määrä vähenee vähitellen meren lämpötilojen noustessa.
Kasvava lämpö haihduttaa yhä enemmän vettä pois virtauksesta.
Se tehostaa yhtä planeettamme mahtavimmista sääjärjestelmistä.
Nimittäin monsuunia.
Se pyyhkäisee joka vuosi Intian valtameren pohjoisosan halki.
Nykyään ilmiö on voimakkaampi ja arvaamattomampi kuin koskaan ennen.
Monsuuni on aina ravinnut Intian valtamerta maan ravinteilla.
Nykyään se tuo mukanaan myös jotain vähemmän tervetullutta.
Saasteita.
Biljoonia muovikappaleita päätyy valtamereen joka ikinen vuosi.
Paholaisrauskut ovat vaeltajia,
jotka ovat kulkeneet virtauksen mukana yli 20 miljoonan vuoden ajan.
Ne suodattavat ravinnokseen planktonia.
Siten ne tulevat syöneeksi myös muovia.
Jotkin kappaleista näkee selvästi,
mutta huomaamatta jää silti miljardeja planktonin kokoisia hiukkasia.
Paholaisrausku on jäänyt kiinni kalastussiimaan eikä saa sitä irti.
Muovinen siima pureutuu sen lihaan.
Muovin nieleminen tai siihen takertuminen on nykypäivän riski muinaisille eläimille.
Niin ei kuitenkaan tarvitse olla.
Olemme vahingoittaneet valtameriämme, mutta voimme käsitellä jätteet paremmin.
Voimme myös parantaa valtameret.
Etelä-Mosambikin läheisyydessä on paikka,
jossa paholaisrauskut saavat apua tulehtuneiden haavojensa hoitoon.
Ne eivät ole ainoita.
Monet rauskulajit etsivät apua täältä.
Niin myös harvinainen jättikitararausku, josta ei tiedetä paljoakaan.
Laji on jo äärimmäisen uhanalainen.
Sitä metsästetään sen arvokkaiden evien vuoksi.
Paholaisrauskut ovat silti kipeimmin avun tarpeessa.
Naaras on selvinnyt hain hyökkäyksestä.
Siipien puremajäljet saattavat tulehtua.
Se vieraileekin valtameren sairaalassa.
Lääkärit ryhtyvät välittömästi töihin.
Ne poistavat tulehtuneen kudoksen, mikä edistää uutta kasvua.
Rauskun vammat ovat niiden ravintoa.
Sadat paholaisrauskut tulevat tänne virtauksen mukana ensiavun toivossa.
Riskeiltäkään ei vältytä.
Härkähait partioivat näillä vesillä.
Älykkäät paholaisrauskut turvaavat toistensa selustan.
Siten kaikki saavat tarvitsemansa avun.
Oikealla hoidolla niiden elimistöllä on uskomaton uusiutumisvoima.
Potilaat ovat saaneet toisen tilaisuuden.
Kiitos siitä kuuluu hoidolle, jota ne saavat valtameren turvapaikassa.
Se on elintärkeä paholaisrauskuille,
jotka vaeltavat lempeästi valtameren halki virtauksen mukana.
Seuraavaksi virtaus kiihdyttää vauhtia ja saa samalla uuden nimen.
Täällä sitä kutsutaan Agulhasinvirraksi.
Se kuljettaa päiväntasaajan lämpöä kohti Afrikan eteläkärkeä.
Siellä se sekoittuu Atlantin valtameren viileämpiin ja ravinteikkaampiin vesiin.
Olosuhteet ovat ihanteelliset valkohaille.
Valkohai on yllättäen lämminverinen,
mikä parantaa lihasten suorituskykyä ja pitää mielen terävänä.
Näillä vesillä pitääkin olla nokkelampi, mikäli ei halua joutua valkohain kitaan.
Pikkuhylje on kahdeksan viikkoa vanha.
Se on afrikanhyljelauman nuorimmainen.
Sen pitää oppia selviytymään, vaikka valkohait kolkuttavatkin ovella.
Hyljekouluun saapuu uusi oppilas.
Sen luokkatoverit opettelevatkin jo kaikkein tärkeimpiä läksyjä.
Ensimmäinen läksy on se, että haista kannattaa pysyä kaukana.
Toinen läksy on se, että ympäristöään pitää tarkkailla.
Fiksut hylkeet eivät jää kiinni nokosilta.
Muiden virheistä pitää oppia.
Tärkein läksy on kuitenkin se, että yhteistyössä on voimaa.
Afrikanhylkeiden vahvuus onkin se, että yhdessä ne päihittävät valkohain.
Vastassa on lauma.
Silloin jopa valkohai perääntyy.
Kovin taistelu on silti yhä edessä.
Etelänmerinorsu saapuu.
Se on Etelämantereen vesien roisto, joka etsii uusia mahdollisuuksia.
Afrikanhylkeet eivät tiedä, mitä muukalaisesta ajattelisivat.
Se näyttää hylkeeltä.
Se on kuitenkin jopa haita isompi.
Yllättäen se on myös yhtä vaarallinen.
Poikanen tietää hyvin, että kallio on afrikanhylkeen turvapaikka.
Tämä peto pääsee kuitenkin maalle asti.
Se on ansassa.
Tässä porukassa kukaan ei silti jää yksin.
Sen pitää kestää vain hetki.
Apujoukot ovat jo matkalla.
Valkohai sai niiltä jo häädön.
Yhdessä ne lähettävät myös etelänmerinorsun matkoihinsa.
Afrikanhylkeiden vahvuuksia ovat joukkovoima ja kollektiivinen älykkyys.
Niiden avulla ne pystyvät selviytymään Hyväntoivonniemen vaativissa olosuhteissa.
Vaivannäkö on sen arvoista.
Kerran vuodessa ainakin.
Silloin Intian valtameren lämmin virtaus ajaa Atlantin viileän veden rannikolle.
Se pakottaa valtavat kalaparvet muodostamaan tiiviitä rykelmiä.
Täällä ilmiö tunnetaan sardiinijuoksuna.
Sadat miljoonat sardiinit muodostavat jopa kahdeksan kilometrin pituisia parvia.
Vieläpä aivan hylkeiden kotiovelle.
Herkkuapajille saapuu pian muitakin.
Täältä tulevat sukeltelevat kapinsuulat.
Paikalle ui lisäksi jopa 20 000 delfiiniä.
Myös tuhannet hait ehtivät paikalle.
Eikä siinä vielä kaikki.
Myös suuret valaat osallistuvat.
Vertaansa vailla olevan palkkion mahdollistaa vain ja ainoastaan virtaus.
Se mullistaa valtameren autiomaan.
Yhtäkkiä siellä on suurimmat pidot, joita valtamerillämme on tarjota.
Mikä olisikaan parempi tapa päättää matka Intian valtameren halki?
Valtamerikierron matka jatkuu edelleen.
Nyt se virtaa Atlantin valtamereen.
Siellä nopeasti lämpenevät vedet saavat valtavasti lisää voimaa.
Atlantin valtameri on villimpi kuin koskaan ennen.
Täällä pitää osata pyytää apua, jos tielle sattuu osumaan hankaluuksia.
Tekstitys: Milka-Maria Mauranen