NAŠE OCEÁNY
Delfíni skákaví.
Tohle hejno žije v teplých mělčinách u pobřeží západní Austrálie,
kde se nachází jedna z největších mořských luk na Zemi.
Jídlo je tady těžké sehnat.
Nějaké ryby tu žijí, ale je těžké je ulovit,
hlavně kluzké pestrouny zářivé.
Delfíni k lovu používají zvuk,
ale mořská tráva jejich echolokaci narušuje.
A pokud se přiblíží příliš,
pestrouni jednoduše zaplují do spleti mořské trávy.
Aby rybky přechytračili,
musí být nejinteligentnější savci oceánu mnohem vynalézavější.
Tahle mladá samice se právě učí,
jak proměnit prázdnou ulitu v něco užitečnějšího.
Pestrouni jsou zvědaví
a ulity někdy používají jako úkryt.
Bude to fungovat?
Každá ulita musí být přesně na správném místě.
V blízkosti trávy,
ale na volném prostranství.
Samice je netrpělivá
a snaží se lov urychlit.
To bylo o chlup.
Jedna se chytila.
Dostat kořist ven může vypadat jako problém,
ale pro tuhle samici je to hračka.
Přišla na to, že když podrží ulitu nad hladinou,
rybka vyklouzne.
Jako po másle.
Žádní jiní delfíni nejsou tak chytří
a neprojevují tak komplexní chování a schopnost používat nástroje.
Hnacím motorem důvtipu v tropickém Indickém oceánu
je potřeba se najíst a nebýt snězen.
INDICKÝ OCEÁN
Globální oceánský proud směřuje na západ
a nese teplou tropickou mořskou vodu po trase z Asie do Afriky,
která obvykle zabere asi dva roky.
Hned ze začátku přináší život do regionu v jihovýchodní Asii,
známému jako Korálový trojúhelník.
Jedná se o bludiště 25 000 tropických ostrovů,
mezi kterými každou vteřinu proudí 15 milionů tun vody.
Proud bez ustání osvěžuje sluncem zalité mělčiny
a pomáhá rozvíjet nejrozmanitější podmořský život,
jaký existuje.
Ve velmi těsné blízkosti tu žije přes 80 000 druhů organismů.
Žádné jiné korálové útesy netvoří tak konkurenční
a nebezpečné prostředí.
Ale jídla je tu překvapivě málo.
Na nakrmení tu čekají miliony hladových krků
a každý obyvatel útesu je součástí jídelníčku někoho jiného.
Na bezpečí potomstva je tu třeba dohlížet 24 hodin denně.
Jedna nastávající maminka si při ochraně svého potomstva
počíná obzvlášť vynalézavě.
Samička straška pavího.
Je to místní technička
a v hlavě má bezkonkurenčně nejpřesnější mapu svého okolí.
Její největší záliba je hledat úlomky mrtvých korálů.
Pro všechny případy si pozici každého z nich uloží do paměti.
A musí být rychlá,
protože recyklátoři tohoto útesu usilovně přeměňují
všechny odumřelé korály, které najdou,
v písek.
Tenhle kousek vypadá tak akorát.
Ale proč je tak vybíravá?
Protože přesně ví, jakého tvaru má být další dílek
jejího stavebního projektu.
Patrně si dokonce pamatuje přesný tvar kousků, které našla dříve,
a zastrkuje je do opěrné zdi tak, aby každý dokonale zapadl.
To se může hodit.
Špatný tvar.
Díky svému zednickému umu
dokázala postavit opevněné hnízdo,
ve kterém může chránit svých 10 000 vajíček, dokud se nevylíhnou.
A když se chcete dostat dovnitř, musíte se nejdřív dostat přes mámu.
Nemáte šanci.
Konstrukční nadání pomohlo
téhle chytré mámě vyřešit největší problém obyvatel tohoto útesu.
Jak mezi touhle spoustou hladovců
bezpečně vychovat příští generaci.
Ale zajistit potomkovi nejlepší start do života jde i jinak.
Ploskozubci vysokočelí svá vejce neukrývají.
Mají jiný způsob, jak zdejší milovníky vajíček přechytračit.
Ale než nastane páření,
musí 30 metrů pod hladinou rozhodnout o tom, kdo na něj bude mít právo.
Na rozmnožování totiž existuje optimální čas i místo.
Tím místem je sráz,
kde příboj a proud směřují od útesu,
a odnesou tak vejce do bezpečí.
A čas? Až příliv dosáhne vrcholu.
Každý ze soupeřů hledá oblast, kde bude proud nejsilnější.
Nejlepší místo obsazuje největší samec.
Kdo si tohle místo udrží pro sebe, získá nejvíce samiček.
A vajíčka, která oplodní, budou odplavena nejdál od útesu a predátorů.
Ale jak přiláká samice, které jsou ještě pořád vysoko na útesu,
aniž by opustil svoje místo?
Menší soupeře dokáže odehnat mávnutím ocasu.
Ale tohohle ne.
Tohle je pořádný pětačtyřicetikilový rváč.
A zaujalo ho stejné místo k páření.
Nedá se zastrašit.
Zbývá jim jen jedna možnost.
Dnes poprvé
můžeme tenhle zápas v těžké váze sledovat takto zblízka.
Naráží na sebe tak prudce,
že se voda stlačená mezi jejich čely vypaří.
Jejich čelní hrboly mají uprostřed rýhu, aby se síla nárazu lépe usměrnila.
Vytváří se bublinky páry, které v téhle hloubce implodují
a vysílají rázové vlny po celém útesu.
O zápasu tak ví všichni místní obyvatelé.
Hlavy nejsou jejich jediná zbraň.
Teď vstupuje do hry zobák, který má sílu rozlousknout i korál.
Po nárazu hlavami po sobě seknou zuby.
Navzájem si odštípávají šupiny.
Jak proud sílí,
připlouvá víc a víc samic.
Konečně přilákali obecenstvo.
Poslední kolo.
Příliv vrcholí a tyhle dva už nemůže nic rozdělit.
Přesně to oba chtěli.
Protože jen s takto rovnocenným protivníkem
dokážou vydat ty nejhlasitější zvuky na celém útesu.
Dát najevo, že jsou nejsilnější v okolí.
Po tomhle zápase budou vítězové oba.
Jejich výkon jim získal desítky nadšených obdivovatelek.
Teď se můžou věnovat páření
na správném místě
a ve správný čas,
aby mohly proud a příboj odvést svoji práci
a odnést příští generaci ploskozubců do bezpečí
daleko od útesu.
Světový oceánský proud se proplétá mezi ostrovy jihovýchodní Asie.
Během své cesty sbírá důkazy
o bezohledném životním stylu světa nad ním,
až nakonec opustí korálové útesy a vydá se do písečných pustin.
Každý rok se do Indického oceánu dostanou až dvě tuny plastového odpadu.
Znečištění plasty tady dosahuje nejhorších hodnot ze všech oceánů.
Každý kousek se bude rozkládat stovky let.
Nakonec se z něj stanou mikroplasty,
které budou ničit zdraví oceánů,
a dokonce si najdou cestu do našeho potravního řetězce.
Ale jedna zdejší obyvatelka
se z tohoto nepořádku snaží vytěžit co nejvíc.
Chobotnice žilkovaná.
Hledá skrýš, ze které může přepadnout svoji kořist.
A předměty vyhozené lidmi nabízejí rozmanité možnosti.
Jak se říká, co je odpad pro jednoho, je pro jiného poklad.
Taková láhev může být perfektní úkryt.
Jen je potřeba ji trochu posunout.
Už to jede.
Jejda.
Zkusme to znovu.
To je ono.
A je to.
Tohle bude lepší. Mnohem prostornější. Jo.
Jenže pokud ona vidí ven,
možná její kořist uvidí dovnitř.
Ne, tohle nepůjde.
Že by příroda nabídla lepší řešení?
Stačí tyhle dvě mušle
a troška kopání.
Teď má dost místa, aby mohla vykouknout
a aby mohla dýchat sifonem.
Chobotnice se umí maskovat jako škeble.
Tohle je na výpad ze zálohy dokonalé.
Maso spořádá a zbytky vyhodí.
Jenže nechat je povalovat kolem není dobrý nápad.
Přitahují mrchožrouty.
Ryby, které kraby zastraší.
Musí je nějak přinutit odplout, aniž by se prozradila.
A tak svůj sifon použije jako pistoli.
Znovu nabít.
Až doteď jsme netušili, že se chobotnice
dokáže takhle vyzbrojit.
Geniální.
Možná je to jediný tvor ve všech mořích,
který je tak chytrý, aby používal projektil jako zbraň.
Vzduch je čistý, takže se může se vrátit k lovu.
A umí se rychle poučit z chyb.
Tentokrát svoje odpadky
vynese dost daleko, aby její skrýš zůstala utajená.
Aspoň někdo se naučil, jak zacházet s odpadem.
Světový oceánský proud teď opouští Korálový trojúhelník a teče na západ
do otevřeného moře.
Ale života s sebou nese málo, protože jídlo je tu vzácné.
Tohle je mořská poušť.
A přesto skrývá obry.
Velké cestovatele proudem,
kteří se právě probouzejí.
Vorvaně obrovské.
Je to semknutá rodinka
s mládětem, kterému je jen pár týdnů, ale rychle roste.
Je hladové a vytrvalé.
Aby měla výživné mléko, které synek potřebuje,
musí matka každý den sníst stovky kilogramů mořských plodů.
To znamená opustit tyhle pusté, sluncem zalité vody
a ponořit se do hlubin.
Mladý vorvaň s ní
na tyhle 45 minut dlouhé ponory nemůže, i když by moc chtěl.
Může trvat až tři roky,
než bude umět zadržet dech tak dlouho, aby se k ní mohl přidat.
Ale slyší ji.
Mamka loví krakatice skoro o dva kilometry níže.
Ví, že ho neopustila.
Kolem něj se shlukují jeho sestry a tety, které využívají možnost si s ním hrát.
Zahrnují ho láskou a něhou.
Vorvani mají největší mozek na planetě,
šestkrát větší než my.
A předpokládá se, že třikrát větší část je zaměřena na empatii.
Právě jejich úzké rodinné vazby a emoční inteligence
jim v téhle divočině pomáhají přežít.
Konečně se máma vrací s plným břichem krakatic
a vydatným mlékem pro své dítě.
Cestou nahoru rozproudila vodní sloupec
a vynesla z hloubek moře na povrch živiny.
Obohatila tak tuhle pustinu i protékající proud,
který pokračuje ve své cestě dál přes centrální Indický oceán.
Míjí při tom drobné částečky pevniny.
Maledivy.
Čagoské ostrovy.
Seychely.
Každý ostrov je oázou v mořské poušti.
Magnetem pro mořský život.
A pro některé i příslibem bohaté kořisti.
Kranas obrovský.
Má necelých 14 kilo a je to ještě mladík.
Je to lovec a možná jednou bude patřit k vrcholovým predátorům atolu.
Připlouvá sem právě v době, kdy na ostrově probíhá
jedna významná událost.
Tento týden se učí létat na zemi hnízdící rybáci.
Ptáčata potřebují trénovat výdrž,
jenže se rychle unaví a potřebují často odpočívat.
Pro malého kranase, který potřebuje vyrůst a zesílit,
je to příležitost pro zpestření jídelníčku.
Zpočátku je opatrný.
Promeškal to.
Těmhle dravým dospělým se nevyrovná.
Dospělí kranasové
váží i přes 75 kilogramů a dokážou dosáhnout rychlosti až 65 km/h.
A techniku už zvládli vypilovat.
Někteří dospělí už se sem na hostinu vracejí více než deset let.
Mladý se musí naučit lovit jako oni.
Připlížit se pokud možno zezadu a prudce zrychlit.
Tady je ptáče.
Je vážně unavené.
Lepší šanci už nedostane.
Ale ulovit ptáka je těžké.
Obzvlášť za letu.
Během týdne se ptáčata začínají chovat jako dospělí,
vydrží déle ve vzduchu
a na vodu dosednou málokdy.
Teď musí odhadovat rychlost a výšku letu.
Nad vodu moc dobře nevidí.
Takže musí vyladit svoji trajektorii.
Tuhle sezónu se zkušenější kranasové dostanou ke kořisti dřív.
Možná mu potrvá roky, než vypiluje techniku
a vyroste dost na to, aby se zařadil mezi kranasí matadory.
Po dvou letech putování prázdnotou širého oceánu
globální oceánský proud plnou silou naráží do východní Afriky
a mísí se s pobřežními vodami bohatými na potravu.
A tady se rozdělí.
Většina zamíří na jih.
Ale v letních měsících malá část teče na sever k Perskému zálivu.
Tam pod tropickým sluncem
rychlým vypařováním vzniká
jedno z nejslanějších moří všech oceánů.
A bydlí tu jeden vzácný obyvatel.
Lidé ho kdysi omylem považovali za mořskou pannu.
A dugongové zůstávají záhadou dodnes.
Tyhle něžné mořské krávy kdysi běžně žily na pobřežích Indického oceánu
od Austrálie až po Afriku.
V některých oblastech byli lovem téměř vyhubeni.
Jejich honba za svěží pastvou je poutá k loukám pokrytým mořskou trávou.
Ale nedávno se zjistilo,
že dugongové cestují na velké vzdálenosti,
aby se zúčastnili velkých shromáždění.
Proč to dělají, je záhada.
Dnes je vzácností takové setkání spatřit.
Je možné jen díky osvěžujícímu vlivu mořského proudu.
Mořských luk a zvířat na nich závislých po celém světě ubývá,
protože je poškozuje oteplující se moře.
Rostoucí teplota způsobuje, že se z proudu odpařuje
stále více vody,
a zesiluje nejrozsáhlejší atmosférický systém na planetě.
Monzun.
Každoročně brázdí severní část Indického oceánu.
A dnes je silnější a nevyzpytatelnější než kdy dřív.
Monzun vždycky zásoboval Indický oceán
živinami z půdy.
Ale v dnešní době přináší něco mnohem méně žádoucího.
Odpadky.
Každý rok tady skončí biliony kusů plastu.
Manty jsou tuláci,
kteří se světovým oceánským proudem putují
už více než 20 milionů let.
Ale protože se živí planktonem,
v současnosti se nevyhnou polykání těchto plastů.
Některé kousky sice vidí,
ale pak je tu nespočet
částeček drobných jako plankton, které vidět nemůžou.
Jedna manta se zachytila ve vyhozeném rybářském vlasci
a nedokáže se z něho vymanit.
Plastové lanko jí nakonec pronikne do masa.
Na tyhle starodávné rejnoky dnes číhají moderní nebezpečí:
buď plasty požijí, nebo se do nich zapletou.
Ale nemusí to tak být.
Možná jsme naše oceány poškodili,
ale když se rozhodneme nakládat s odpady lépe,
můžeme je i vyléčit.
U jižního pobřeží Mosambiku
je výjimečné místo, kam manty připlouvají,
aby si své zanícené rány vyléčily.
A nejsou jediné.
Pomoc tu hledá mnoho dalších druhů rejnoků,
včetně členů vzácné čeledi Rhinidae, se kterými jsme se sotva seznámili,
a už jsou kriticky ohrožení,
protože je lidé loví pro jejich cenné ploutve.
Ale právě manty potřebují léčení nejvíce.
Tato samička přežila útok žraloka.
Kousnutí na křídlech představují riziko infekce.
Proto připlula na ošetřovnu.
Lékařský tým se pouští do práce.
Odstraňuje infikovanou tkáň,
čímž podpoří nový růst.
Její zranění jsou jejich potravou.
Pro nouzové ošetření sem s proudem připlouvají stovky mant.
Ale není to bez rizika.
Ve vodách tu hlídkují žraloci.
Tyto inteligentní paryby si proto navzájem kryjí záda,
aby se potřebné péče dostalo všem.
Při správné léčbě mají jejich těla neuvěřitelnou regenerační schopnost.
Tito pacienti dostali druhou šanci
díky péči, které se jim dostalo v téhle výjimečné svatyni.
V tomhle útočišti mnoha rejnoků,
těchto něžných cestovatelů světovým oceánským proudem.
Velký proud teď cestou na jih nabírá rychlost a mění jméno.
Stává se proudem Střelkového mysu
a přenáší teplo z rovníku až k jižnímu cípu Afriky,
kde se začíná mísit s chladnějšími a výživnějšími vodami Atlantického oceánu.
To jsou ideální podmínky pro velkého bílého žraloka.
Je to jeden z mála teplokrevných žraloků,
což zlepšuje výkonnost svalů a zbystřuje mysl.
Pokud chcete přežít ve vodách ovládaných žraloky bílými,
musíte být chytřejší.
Tohle čerstvé lachtaní mládě, jen osm týdnů staré,
se narodilo v kolonii lachtanů jihoafrických.
Musí se naučit, jak přežít s velkými bílými žraloky za humny.
Nová žačka právě nastupuje do lachtaní školy,
kde už její spolužáci dostávají
ty nejdůležitější životní lekce.
První pravidlo, drž se dál od zubatého konce.
Druhé pravidlo, buď neustále v pozoru.
Moudrý lachtan se nenechá nachytat na švestkách.
Ale z chyb druhých se můžete poučit.
Ovšem nejdůležitější pravidlo je spolupracovat.
Lachtani umí jednat jako jeden celek,
a proto je taková skupina silnější než jakýkoli žralok.
Tváří v tvář davu
ustoupí i velký bílý žralok.
Skutečný zápas mozků však teprve přijde.
Rypouš sloní.
Nájezdník z antarktických vod, který hledá nové příležitosti.
Lachtani nejdřív nevědí, co si o tomhle cizinci myslet.
Vypadá podobně jako oni,
ale je ještě větší než žralok.
A k jejich překvapení je stejně nebezpečný.
Mládě ví, že země je pro lachtany útočištěm.
Jenže tenhle predátor se u břehu nezastaví.
Je zahnaná do kouta.
Ale v téhle partě není nikdy sama.
Musí jenom vydržet,
dokud nedorazí posily.
Už zastrašili žraloka bílého.
Spolu zaženou pryč i tohohle rypouše.
Právě jejich početní převaha a kolektivní inteligence
umožnila těmto lachtanům tady na mysu přežít.
A ta námaha za to stojí,
protože jednou za rok,
když teplejší proud z Indického oceánu
zatlačí chladnější vody Atlantiku k pobřeží,193
nažene k sobě obrovská hejna ryb.
Místní tomuto jevu v překladu říkají „tah sardinek“.
Stovky milionů sardinek tvoří hejna až osm kilometrů dlouhá.
Tuleňům přímo pod nosem.
Ale dlouho na ně sami nezůstanou.
Už tu jsou střemhlav se potápějící morusové.
A až 20 000 delfínů.
Nechybí ani tisíce žraloků.
A dokonce
ani velryby.
Tuhle nepřekonatelnou hojnost umožňuje jen mořské proudění,
které na samém konci své cesty Indickým oceánem
proměnilo mořskou poušť
v hostinu, na jakou v našich oceánech jen tak nenarazíte.
Příště bude světový mořský proud pokračovat ve své cestě.
Z Indického oceánu poteče do Atlantiku,
kde jeho rychle se zahřívající vody nabývají na síle.
Atlantik je čím dál divočejší.
A pokud se dostanete do potíží, budete na pomoc potřebovat celý tým.
Překlad titulků: Veronika Kubíčková