UNA SÈRIE DOCUMENTAL DE NETFLIX
Dofins mulars.
La bandada viu a les aigües càlides i poc profundes d'Austràlia Occidental,
on hi ha una de les praderies marines més grans de la Terra.
Aquí costa trobar menjar.
Hi ha alguns peixos...
però atrapar-los resulta complicat,
sobretot l'escorredís i ben anomenat peix mantega.
Els dofins fan servir el so per caçar,
però les algues interfereixen en la seva ecolocalització.
Si s'hi acosten massa,
el peix mantega anirà cap avall i s'amagarà a la praderia.
Per aconseguir enganyar el peixet,
els mamífers més intel·ligents de l'oceà hauran de tenir molta més inventiva.
Aquesta femella jove s'està tornant hàbil
a l'hora de donar utilitat a les closques buides.
Els peixos mantega són curiosos...
i de vegades es refugien a les closques.
Podria funcionar?
Cada closca ha de ser al lloc adequat.
A prop de les praderies...
però no a dins.
Ella s'impacienta.
Intenta accelerar les coses.
Ha anat de poc.
Ja en té un.
Treure el peix de dins pot semblar un problema...
però per al dofí és fàcil.
Ha descobert que, si treu la closca fora de l'aigua,
el peixet lliscarà i caurà.
Com si fos mantega.
Enlloc més els dofins són tan intel·ligents...
ni combinen un comportament tan complex amb l'ús d'eines.
L'objectiu de menjar sense ser menjat
és el que activa l'enginy a l'oceà Índic tropical.
OCEÀ ÍNDIC
El corrent oceànic global avança cap a l'oest
i transporta aigua tropical càlida en un viatge que sol durar dos anys,
des d'Àsia fins a Àfrica.
A l'inici, aviva una regió del sud-est d'Àfrica
coneguda com el Triangle de Corall.
En aquest laberint de 25.000 illes tropicals...
flueixen quinze milions de tones d'aigua per segon...
que refresquen les zones poc profundes i assolellades
i mantenen la varietat de vida marina més gran...
del món.
Com que hi conviuen més de 80.000 espècies diferents,
aquests esculls de corall són els més competitius i perillosos.
Però aquí el menjar és ben escàs.
Hi ha milions de boques famolenques,
així que tots els habitants de l'escull són al menú d'algú altre.
Mantenir les cries fora de perill és un repte constant.
Una futura mare és especialment enginyosa
a l'hora de protegir els seus petits.
La galera multicolor.
És una enginyera d'esculls.
Té un mapa mental incomparable del seu barri.
La seva passió és trobar fragments de corall mort.
Enregistra a la memòria la posició de cada tros
per si de cas el necessita.
Ho ha de fer de pressa,
ja que la companyia de reciclatge de l'escull està ocupada
convertint tot el corall mort que troba...
en sorra.
Aquest tros sembla bo.
Per què és tant selectiva?
Perquè sap exactament quina forma de corall necessita
en el seu projecte de construcció.
Es creu que inclús recorda l'estructura de les peces que ha trobat.
Les posa en un mur de contenció fent que totes encaixin perfectament.
Potser és útil.
Aquesta, fora.
Amb les seves habilitats,
ha construït un niu fortificat
per protegir els seus 10.000 ous fins a la desclosa.
Si hi vols entrar,
abans hauràs de passar la mare.
Ni parlar-ne.
Gràcies a les destreses d'enginyera,
aquesta mare tan llesta resol el principal problema de l'escull.
Com criar la pròxima generació d'una manera segura...
entre tantes boques famolenques.
Però hi ha altres maneres d'assegurar-se que les cries arriben bé a la vida.
El peix lloro geperut no amaga els ous.
Té una altra manera d'evitar que se'ls mengin.
Però, abans de la fresa,
els drets d'aparellament es decideixen a 30 metres de profunditat.
Perquè hi ha un moment i un lloc perfectes per aparellar-se.
El lloc és el precipici,
on la marea i el corrent s'allunyen de l'escull
i ajuden a protegir els ous.
I el moment? Quan la marea estigui més alta.
Cada contrincant busca una zona on el corrent sigui més fort.
El més gros es queda el millor lloc.
La majoria de femelles escollirà el que conservi aquesta posició.
Els ous que ell fertilitzi acabaran més lluny de l'escull i dels predadors.
¿Però com atraurà les femelles que encara són dalt de l'escull...
sense abandonar el seu lloc?
Fa fora els rivals més petits amb un cop de cua...
però a aquest, no.
Són 45 quilos d'agressivitat.
Aquest rival va darrere del mateix lloc.
No es deixa intimidar.
Només poden fer una cosa.
Per primera vegada,
veiem des de primera fila aquest combat de pesos pesants.
La col·lisió és tan violenta que l'aigua entre ells s'evapora.
Tenen el front enfonsat per concentrar la força del xoc.
Això fa que es formin bombolles de vapor que, a aquesta profunditat, fan implosió.
Les ones sísmiques recorren l'escull
i fan saber a l'audiència que la lluita ha començat.
El cap no és l'única arma que tenen.
Aquesta boca que tritura corall entra en acció.
La tècnica consisteix a xocar i tallar.
Es lleven escates l'un a l'altre.
El corrent augmenta
i les femelles van arribant.
Ja han atret força públic.
Últim assalt.
Quan el corrent és més intens, no hi ha res que els separi.
Just el que ells volien.
Perquè només amb un adversari tan similar
poden crear el so més intens de l'escull.
Així demostren que són els més forts.
S'acaba el combat i tots dos guanyen.
Amb la seva execució han aconseguit diverses admiradores entusiasmades.
Ara estan llestos per procrear...
al lloc adequat
i al moment just...
perquè la marea i el corrent facin la seva funció...
i transportin la pròxima generació de peixos lloro a un lloc segur,
ben lluny de l'escull.
El corrent oceànic global serpenteja entre les illes del sud-est asiàtic.
Mentre avança, va recollint proves
de l'estil de vida consumista del món exterior...
abans d'escombrar els esculls de corall i d'endinsar-se als erms de sorra.
Fins a dos milions de tones de plàstic van a parar a l'oceà Índic cada any.
Un dels nivells de contaminació plàstica més elevats de tots els oceans.
Cada objecte tardarà segles a descompondre's.
A la llarga, es convertiran en microplàstics...
que danyaran els oceans
i que inclús arribaran a la nostra cadena alimentària.
Però hi ha un resident que s'esforça a aprofitar aquest desastre.
El pop venós.
Busca un lloc des d'on aguaitar la seva presa.
Les coses que han llençat els humans ofereixen un munt de possibilitats.
Com bé diuen:
les deixalles d'uns són el tresor d'altres.
Una ampolla pot ser l'amagatall perfecte.
Només cal moure-la una mica.
Som-hi.
Ostres!
Tornem-hi.
Així.
Ja està.
Això servirà.
És molt més espaiós.
Sí.
Però, si el pop veu l'exterior...
la presa deu veure l'interior.
No és útil.
I si la natura ofereix una solució millor?
Amb dues d'aquestes...
i fent un foradet...
té prou espai per donar una ullada...
i per respirar pel sifó.
El pop es fa passar per una cloïssa.
És perfecte per a una emboscada.
Només menjarà la carn
i es desfarà de la resta.
Però deixar les sobralles per allà no és una bona idea.
Això atrau els carronyaires.
Aquests peixos espantaran els crancs.
Ha de pensar com fer-los fora sense revelar el seu amagatall.
Així que converteix el sifó en una pistola.
La recarrega.
Fins ara no sabíem que un pop...
es podia armar així.
Quina genialitat.
Potser és l'únic animal de tots els oceans
que és prou intel·ligent per fer servir un projectil com a arma.
Ara que els ha fet fora,
pot tornar a caçar.
Aprèn de pressa dels seus errors.
Aquesta vegada, treu les escombraries...
i les llença lluny perquè el seu amagatall continuï sent secret.
Com a mínim, algú ha après a ocupar-se de les seves deixalles.
El corrent oceànic global deixa el Triangle de Corall
i flueix cap a l'oest per entrar a l'oceà obert.
Però alberga poca vida perquè el menjar hi és escàs.
És un desert marí.
Amb tot, s'hi amaguen gegants.
Aquests grans viatgers del corrent...
tot just es desperten.
Són catxalots.
La família està molt unida.
Hi ha una cria d'unes setmanes que creix de pressa.
Té gana i és insistent.
Per produir la llet nutritiva necessària,
la mare ha de menjar centenars de quilos de marisc cada dia.
Cal deixar aquestes aigües poc fèrtils i assolellades i submergir-se en l'abisme.
El petit, per molt que ho vulgui, no pot bussejar amb ella durant 45 minuts.
Potser passen tres anys
fins que pugui aguantar prou la respiració per acompanyar-la.
Però sí que la sent.
Caça calamars gegants a quasi dos quilòmetres de profunditat.
Sap que no l'han abandonat.
Les seves germanes i ties l'envolten.
Totes juguen amb ell.
L'omplen d'amor i d'afecte.
El cervell dels catxalots és el més gros del planeta.
Fa sis vegades el nostre.
Es pensa que té el triple d'espai per a l'empatia.
Els seus forts vincles familiars i la seva intel·ligència emocional
ajuden els catxalots a sobreviure en aquest lloc inhòspit.
A la fi, plena de calamar, la mare torna...
amb llet suculenta per a la cria.
Mentre pujava, ha remogut la columna d'aigua
i ha portat a la superfície nutrients del fons
que enriqueixen aquest desert marí i el corrent oceànic...
a mesura que aquest continua el seu viatge a través de l'oceà Índic central.
Passem puntets de terra.
Les Maldives.
Chagos.
Les Seychelles.
Tots són un oasi enmig del desert marí.
Són un imant per a la vida.
Per a alguns són la promesa d'una caça abundant.
La sorella gegant, la Sore per als amics.
Pesa quasi 14 quilos, però encara és joveneta.
És caçadora i algun dia es convertirà en un dels màxims depredadors de l'escull.
La seva arribada coincideix amb un succés important
del calendari de l'illa.
Aquesta setmana, els xatracs, que nien a terra, aprenen a volar.
Els pollets han d'entrenar la resistència,
però es cansen de pressa i necessiten descansar sovint.
Per a la petita Sore, que ha de créixer i fer-se forta...
és una oportunitat per canviar de dieta.
A l'inici, actua amb cautela.
Ha perdut el tren.
No és rival per a les adultes feroces.
Pesen fins a 77 quilos.
Les sorelles adultes poden nedar a 65 quilòmetres per hora.
I han perfeccionat la seva tècnica.
N'hi ha que fa més d'una dècada que venen a aquest banquet anual.
Ha d'aprendre a caçar com elles.
S'ha d'acostar al xatrac per darrere i, tot seguit, accelerar.
N'hi ha un.
El pollet està cansat.
No tindrà una oportunitat millor.
Però caçar ocells és difícil.
Sobretot si volen.
Al cap d'una setmana, els pollets s'assemblen més als adults.
Aguanten més estona a l'aire...
i rarament es tornen a posar a l'aigua.
Ara n'ha de calcular la velocitat de vol i l'altura.
No veu bé què hi ha a fora,
així que ha de perfeccionar la seva trajectòria.
Aquesta temporada, les més expertes hi arriben abans.
Poden passar anys fins que ella domini les seves habilitats
i creixi prou per unir-se a les files de les autèntiques sorelles gegants.
Després de fluir durant dos anys per la buidor de l'oceà,
el corrent oceànic global xoca de ple amb l'est d'Àfrica
i es barreja amb aigües costeres riques en menjar.
Aquí, el corrent es divideix.
Quasi tot va cap al sud.
Però, els mesos d'estiu, una part flueix cap al nord,
cap al golf Pèrsic.
Aquí, sota el sol tropical...
els ràpids índexs d'evaporació
han creat un dels mars més salats de tots els oceans.
És la llar d'un habitant molt poc vist.
Antigament, se'l confonia amb una sirena.
Avui dia, els dugongs continuen sent animals misteriosos.
Aquestes vaques marines eren comunes a les costes de l'oceà Índic,
des d'Austràlia fins a Àfrica.
En algunes zones, la caça els ha dut gairebé a l'extinció.
Com que cerquen past abundant, estan lligats a les praderies marines.
Però s'ha descobert fa poc que els dugongs fan llargues migracions
per participar en trobades multitudinàries.
El misteri és per què ho fan.
En l'actualitat, és tot un privilegi veure un espectacle com aquest.
Potser només és possible gràcies a la influència refrescant...
del corrent.
Arreu del món, les praderies marines, així com els animals que en depenen,
disminueixen per l'amenaçador augment de la temperatura de l'aigua.
L'escalfor creixent fa que cada vegada més aigua
s'evapori del corrent.
Això intensifica el sistema climàtic més gran del planeta.
El monsó.
Cada any, escombra el nord de l'oceà Índic.
Avui dia, és més potent i imprevisible que mai.
El monsó sempre ha aportat nutrients de la terra a l'oceà Índic.
Però, en l'actualitat, li aporta coses molt menys desitjables.
Contaminació.
Bilions de trossos de plàstic hi van a parar cada any.
Les mantes són nòmades
que viatgen amb el corrent oceànic global
des de fa més de vint milions d'anys.
Però ara, en alimentar-se del plàncton per filtració,
no poden evitar ingerir aquests plàstics.
Per cada tros que veuen,
hi ha un allau de partícules, de la mida del plàncton, que no veuen.
Si a una manta se li enganxa material de pesca,
no té manera d'alliberar-se'n.
El fil de plàstic li acabarà tallant la pell.
Ingerir plàstics o enredar-s'hi
és un risc actual per a aquests antics animals.
Però no cal que sigui així.
És cert que hem danyat els oceans,
però, si gestionem millor els residus,
els podem ajudar a sanar.
Al sud de Moçambic,
hi ha un lloc especial on les mantes van a guarir-se de les ferides infectades.
No estan soles.
Molts tipus de rajades hi busquen ajuda.
Fins i tot, una rara Rhynchobatus,
una rajada que a penes coneixem, però que està en perill crític d'extinció,
ja que els humans la cacen per les seves preuades aletes.
Però les mantes són les que necessiten més ajuda.
Aquesta femella ha sobreviscut a l'atac d'un tauró.
La mossegada que té a l'aleta se li podria infectar.
Per això acudeix a la infermeria.
L'equip mèdic es posa a treballar.
Li treuen el teixit infectat.
Això fa que en creixi de nou.
Ells s'alimenten de les seves ferides.
Centenars de mantes venen a urgències amb el corrent.
Però hi ha riscos.
Els taurons camusos patrullen per aquí.
Per tant, aquestes mantes intel·ligents es cobreixen mútuament les espatlles.
Així, totes poden rebre les cures necessàries.
Amb el tractament adequat, el seu cos té un poder de regeneració increïble.
Aquestes pacients tenen una segona oportunitat...
gràcies a l'ajuda que han obtingut en aquest refugi tan especial.
És una fortalesa per a moltes mantes,
les nòmades afables del corrent oceànic global.
Ara, dirigint-se al sud, el gran corrent accelera
i canvia de nom per esdevenir el corrent d'Agulhas.
Porta l'escalfor equatorial a la punta d'Àfrica,
on es comença a barrejar amb les aigües fredes i riques de l'oceà Atlàntic.
Són les condicions ideals...
per al gran tauró blanc.
És un dels pocs taurons de sang calenta,
cosa que millora la seva musculatura i li aguditza la ment.
Per sobreviure en aquestes aigües on regnen els taurons,
cal ser més llest que ells.
Una cria d'os marí, de només vuit setmanes.
Ha nascut en una colònia d'ossos marins afroaustralians.
Haurà d'aprendre a sobreviure amb els taurons blancs tan a prop de casa.
A la nova alumna li toca matricular-se a l'escola d'ossos marins.
Els seus companys ja hi estan aprenent
la lliçó més important de totes.
Primera norma:
allunyar-se de la zona perillosa.
Segona norma: no baixar mai la guàrdia.
A un os marí despert no l'enxampen desprevingut.
Pots aprendre dels errors aliens.
Però la lliçó més important és treballar en equip.
La seva habilitat per actuar units
fa que un grup d'ossos marins sigui més fort que un tauró sol.
Amb una tropa així...
inclús un tauró blanc es faria enrere.
Però ara començarà la veritable lluita d'enginy.
Un elefant marí meridional.
Aquest invasor ve de les aigües antàrtiques
a la cerca de noves oportunitats.
A l'inici, els ossos marins no saben què fer amb l'estrany.
Sembla una foca...
però és més gros que el tauró.
A més, per a sorpresa seva,
és igual de mortífer.
La cria sap que la terra ferma és un refugi per als ossos marins.
Però aquest depredador no s'atura on acaba l'aigua.
L'arracona.
Però, en aquest grup, no està mai sola.
Només s'ha de mantenir ferma...
fins que arribin els reforços.
Ja han fet fora un tauró blanc.
Junts...
també despatxaran aquest elefant marí.
La força grupal i la intel·ligència col·lectiva
han permès que els ossos marins sobrevisquin aquí, a la península del Cap.
L'esforç val la pena...
perquè, una vegada a l'any,
quan el corrent càlid de l'oceà Índic
empeny les aigües fredes de l'Atlàntic contra la costa,
enormes bancs de peixos es veuen obligats a ajuntar-se.
A la zona, això es coneix com la cursa de les sardines.
Centenars de milions de sardines formen bancs de fins a vuit quilòmetres.
Ben a prop dels ossos marins.
Però aviat les hauran de compartir.
Els mascarells arriben i es cabussen.
També venen 20.000 dofins.
Junt amb milers de taurons.
Fins i tot...
grans balenes.
Aquest banquet inigualable només és possible
gràcies al corrent...
que transforma el que abans era un desert marí
en un dels festins més grans de tots els nostres oceans,
just quan acaba el seu viatge per l'oceà Índic.
El corrent oceànic global continua el seu trajecte.
Flueix de l'oceà Índic a l'oceà Atlàntic...
on les aigües, que s'escalfen de pressa, cada cop són més potents.
L'Atlàntic és més salvatge que mai.
Si et fiques en un embolic, necessitaràs un equip que t'ajudi.
Subtítols: Paula Fernández Espriu