- Gràcies. - No!
- Sí, és el destí. - Felicitats.
Salut!
- L'heu de celebrar a Hartley. - És clar.
Encara no hem decidit res.
- La festa de prometatge, almenys. - Què?
Mama, no l'espantis.
Perdona, ens emocionem massa.
Parlant d'emocionar-se, la teva tia Ellen m'ha enviat un vídeo. Mira.
- A veure? - Ai, no.
És moníssima.
No gaire, eh? Mira.
Com me n'alegro!
Espero veure't aviat i fer-te una bona abraçada.
Disculpeu-me.
- Almenys està en vertical. - El bòtox està bé.
O ens veiem a Londres quan hi baixi.
Sí, se n'ha injectat. Massa al llavi superior.
- S'ha retocat? - Sí.
- De debò? - No, i ara.
Es veu natural.
Anna, però què…?
Allò de París no es repetirà.
Això se'n va en orris si no seguim les normes.
- T'he de dir… - Espera.
Si us plau.
En cap moment estaré només amb tu.
Ni només amb ell?
M'encanta el que tenim, tot.
No vull perdre-ho.
Seràs capaç de controlar-te?
Sí.
Així m'agrada.
Espera.
Algú m'envia missatges.
No sé qui, però… ho sap.
Això nostre.
No he respost.
DESCONEGUT: SÉ QUÈ ESTÀS FENT. PARA, PERVERTIT.
Quan va començar?
Quan en Jay et va demanar que t'hi casessis.
Anna.
Jo me n'ocupo.
Quan siguem amb ells, mira'm.
Si em toco el cabell,
vol dir que estic pensant en què farem quan estiguem sols.
Quan?
Ben aviat.
Podem parar un segon a l'avinguda Bexley? No és gaire lluny.
Anna?
És una amiga.
Vull veure-la i donar-li la notícia.
De debò?
Qui és?
Una amiga de tota la vida.
La Peggy.
No l'havies anomenat mai.
Que bé conèixer-la.
Però avui no, si no et fa res.
Què passa?
Para d'escriure-li.
Què?
- Creus que m'ajudes, però no. - No sé de què parles.
Amenaces en William amb dir-li a la seva dona. Para ja.
Hòstia.
Sí.
- Ho sap algú més. - Tu ho saps.
Per què creus que soc jo?
Mai m'he ficat en la teva vida amorosa. Per què ho hauria de fer ara?
Llavors, qui és?
En Jay vol que ens casem.
I què li has dit?
Que sí.
És ell, oi?
- Baixo. - Vull conèixer-lo.
- Hola. - Soc en Jay.
Puja.
Només volia saludar.
Última planta.
Hola.
- Deus ser la misteriosa Peggy. - Sí.
Ara ho entenc.
Què entens?
Per què em caso amb tu.
Sento que hagis pujat, era a punt de baixar.
Hem de marxar.
Quina pena.
- Ha estat un plaer. - Igualment.
He pujat perquè volia conèixer-la.
Perquè t'estimo i ens casarem
i vull que la teva gent formi part de la meva vida. Anna!
No conec ni a la teva mare!
La coneixeràs. T'ho prometo.
A la festa de prometatge.
Entesos.
Digui?
Sé que no pots parlar, però vull saber si m'he d'amoïnar.
Anna, altres cops has fet coses molt fotudes, i ara crec…
Estic bé.
Doncs no sé com pots estar-ho.
Què vols aconseguir?
Ho tinc tot controlat.
La teva mare ja coneix en Jay?
- No. - Doncs vindré a la festa de prometatge.
Quan el vegi, et faré falta.
Bona nit, Peggy.
No és la Peggy.
Però i si li diuen a l'Ingrid?
- Qui podria ser? - He anat amb molt de compte.
Has parlat amb algun amic?
Hi ha una dona a la feina a qui no caic gaire bé, diria.
Potser ho ha descobert, però no la veig capaç de fer això.
- Convida-la a la festa. - Què?
- Dona'm el mòbil. - Espera, Anna, no.
Què fas?
DESCONEGUT: ENS VEIEM A LA FESTA.
NO M'HE D'AMAGAR.
Sobreviure.
- Que bé. - Coneixes l'Anna?
Un plaer. Em dic Joan.
Gràcies.
La valentia de l'alcohol. Són una bandada d'animals.
I què? Jo també.
- Jay. - Hola.
Ei, qui t'ha convidat?
- Felicitats. - Gràcies.
Felicitats.
Gràcies.
Ets la promesa d'en Jay? Em dic Nadia.
Quin detall que hagis vingut.
Bé, en William i jo fa molt que treballem junts.
Sou molt amics, doncs?
A veure, respecto molt en William. És un dels millors.
No preguntava això.
Ja.
És que encara som en la fase de formalitats.
- Diguem que no ets l'única. - Però has vingut.
Potser ara s'obrirà més.
Jo no posaria la mà al foc.
És un plaer.
Per fi et trobo.
- Has vingut. - És clar.
No és la Nadia.
Com ho saps?
No li ets indiferent, però no sap res de nosaltres, fes-me cas.
N'he rebut un altre.
Què diu?
"Si no li dius tu, li diré jo. "
Gràcies.
T'has de tranquil·litzar.
Has vingut.
És clar.
La meva mare, l'Elizabeth.
- El pare d'en Jay? - Que bé que hagis vingut.
Quina alegria conèixer-vos per fi.
No sé vosaltres, però amb mi tot era molt secret.
On tens el promès misteriós?
Jay, et presento l'Elizabeth. Mama, en Jay.
Un plaer. Que bé conèixer-te per fi.
Anna, per què no m'ho vas dir?
Dir-te què?
Bé, potser no són com dues gotes d'aigua, però…
T'assembles molt al meu difunt fill, l'Aston.
- El germà de l'Anna. - No és cert.
- Anna, els ulls… - Mama!
Això està fora de lloc. No t'hi assembles. Mama!
És que…
És la sensació que em fa. Ets molt guapo.
Bé, doncs, gràcies.
Mama! Et presentaré la meva mare.
És l'Elizabeth.
Ai, Elizabeth.
Ja la vigilo jo.
DESCONEGUT:
TENS FINS QUE S'ACABI EL DISCURS.
REENVIAR
A: REENVIAT TENS FINS QUE S'ACABI EL DISCURS
Me'n dones un?
Fumes?
No.
Escolta, perdona que t'ho digui,
però et fa res si m'escaquejo després dels focs?
Emporta-te'm.
Estàs bé?
No.
Perdona.
Què passa?
La Kelly m'ha deixat.
Ahir.
Ho sento.
Crec que hi ha una altra persona.
No vull esguerrar-te la nit. És la teva festa.
És de ta mare, en realitat.
El meu germà t'estima molt, eh?
No sol passar.
On és, l'Anna?
I la Sally? Au, vinga.
On és, la Sally?
Pareu-me atenció.
Només vull dir quatre coses.
- Jay, i l'Anna? - Anna, vine.
Papa!
Moltes gràcies per haver vingut. Esteu preciosos tots.
Us haureu de conformar amb mi. El meu marit es reserva per la boda.
Ell surt quan és important.
Sí, és el plat fort. Teniu raó.
Però no és graciós.
Ara de debò. Hem vingut a parlar del matrimoni, oi?
- D'en Jay i l'Anna. - Ja veuràs.
Com sabem, un matrimoni es basa en la confiança.
I també…
He de confessar una cosa, William.
T'he estat espiant.
L'altre dia, vaig a anar a l'hospital i no hi eres.
I la meravellosa Nadia em va deixar esperar al despatx.
Però no vas aparèixer.
Digueu, què ha de fer una dona, sola, al despatx del seu marit?
Tafanejar.
I hi vaig trobar, mareta…
Unes fotos de carnet antigues
d'en William i jo al principi.
Vam trobar una cabina de fotos i vam dir:
"quan siguem vells, amb fills i una hipoteca,
les mirarem
i recordarem
l'amor que sentíem".
No em cal recordar-ho.
Perquè que les hagis guardat tant de temps em demostra que encara el sents.
I amb això vull dir-vos,
Jay i Anna,
que si alimenteu i protegiu les bases del vostre amor,
us durarà anys i panys.
Ens fa molta il·lusió, a mi i a en William.
Si us plau, brindem junts per en Jay i l'Anna.
Per en Jay i l'Anna!
Gaudiu dels focs artificials!
- Espero no haver estat cursi. - No, ha estat fantàstic.
- T'ajudo? - No, però gràcies, Elizabeth.
Hauries d'anar amb compte.
Què li has dit?
He vist com et mirava.
- Mama! - Està fora de to, oi?
Digues que no és res.
Deixa-ho córrer.
I tant, reina.
Sé que ho tens tot controlat.
T'estimo.
T'estimo, Anna.
Ma mare no t'ha espantat, oi?
Però què dius?
Estic…
aprenent a viure amb les preguntes.
Saps que me'n pots parlar.
Sàpigues que mai havia estat tan unida a algú com amb tu.
Era una fanfarronada.
I no t'amoïna no saber qui era?
No.
El que va dir ta mare sobre en Jay…
És veritat?
No puc suportar
que el puguis necessitar més a ell que a mi.
Encara que s'assembli a l'Aston, ja està.
Són molt diferents.
En Jay no és cruel. No vol posseir-me.
Què et va fer l'Aston?
Què va passar la nit que va morir?
Per fi li vaig dir que no.
Va venir al meu llit.
Vaig dir-li que no i…
I es va suïcidar.
Para.
No vull fer-te pena.
Fes-me mal.
Gràcies.
Què et sembla?
Un vestit de dama d'honor.
Perfecte.
Què passa?
No sé amb qui parlar-ne.
Què passa?
El meu pare.
Crec que té una aventura.
Li he enviat missatges.
Ostres, sona ridícul, però només volia que hi posés punt final.
Però vaig parar.
No volia ser jo qui es carregués el matrimoni dels meus pares.
Com ho saps?
Vaig trobar una cosa.
Mira.
On ho vas trobar?
Quan ell va tornar de Brussel·les em vaig posar el seu abric.
Era a la butxaca.
És molt fotut.
Què hi va anar a fer? Segur que no només era per feina.
És meu.
És la meva lletra.
Sento que pensis que estic fotuda, però és meu.
Escric les coses per poder-les processar. No sé com fer-ho, si no.
I per què ho tenia el papa?
Ho va trobar a Hartley
i em va dir que m'ho guardaria per tornar-m'ho.
Prou por em feia pensar que ho havia llegit i ara tu també.
Ho sento molt.
Creia que…
Espero que entenguis que això que has llegit
no canvia el meu amor per en Jay.
No m'has de donar cap explicació.
Em moro de vergonya.
Doncs no, tranquil·la, què coi.
Gràcies.
- Anem a prendre alguna cosa, sí? - Sí.
Però em trec el coi de vestit.
Ho tenia la Sally.
Era ella qui t'escrivia.
- Llavors, sap…? - No.
No ho sap.
Per què te la vas endur?
Soc tota teva.
De debò?
Surts a cada pàgina.
Què has escrit d'avui?
- Hola. - Hola. Sí, bé. I tu?
Bé. Gràcies per veure'm.
És un plaer. Vols entrar i prendre un cafè?
- Sí. - Perfecte.
A l'Anna no li agrada recordar,
així que no sé gairebé res de la seva vida abans de mi i no passa res.
Però em complica escriure un discurs sobre ella.
És clar. Vols algunes anècdotes?
Més o menys.
M'estima?
A veure…
Crec que només t'ho pot respondre l'Anna.
- No t'ho hauria d'haver preguntat. - No, però…
Escolta, Jay…
L'Anna no és normal i corrent.
I per això l'estimes, segurament.
Però això significa que…
Significa que la vostra relació,
l'amor que sent per tu, tampoc és normal i corrent.
I t'entenc si volguessis…
Si decidissis que no ho pots assumir.
I pots deixar-ho córrer.
Però no… Si vols estar amb l'Anna,
si vols casar-t'hi,
fes-me cas:
no furguis on t'ha dit que no tafanegis.
Què fas aquesta nit?
Doncs res.
De debò?
Res que hagis de saber.
Què vol dir això?
Era broma.
Què passa?
Perdona, res. No em passa res.
Per a mi ho ets tot, Anna.
Mai he estimat ningú com tu.
Que ho sàpigues.
Jo també t'estimo.
Passa-t'ho bé al comiat de solter.
Aquí el tenim. Xopets per l'afortunat!
- Sí! - Vinga, som-hi.
Reparteix. Té.
Un més.
Sí que és afortunat.
Jay!
Papa!
Has vingut!
- Vine, beu. - Com estàs?
- Un xopet, William? - No.
És el comiat del teu fill.
- De debò? - Sí, has de beure.
Entesos, doncs.
Molt bé.
William, algun consell abans que es casi?
Sí, orienta'l per la lluna de mel.
Crec que no us cal la meva opinió.
- S'ha posat vermell! - Sí? De debò?
- Sí. - Nois.
- Per en Jay i l'Anna. - Per en Jay i l'Anna!
- Ja pago jo. - Gràcies.
T'ho passes bé?
- Estic nerviós, papa. - És clar, és important.
Tens dubtes?
És que…
l'Anna no m'ho explica tot, sabies?
És molt complicada.
I què més?
Ella creia que jo no ho podria assumir.
I pots?
Diria que sí.
Estar casat no serà fàcil.
Crec que l'Anna et plantejarà reptes pels quals no estàs preparat.
Què insinues?
- Vull que siguis feliç. - Doncs m'alarmes.
- Què passa? - Res.
Per a mi és molt important, tot això.
I veure que el meu fill arriba a aquesta fase.
- L'estic espifiant, oi? - No.
Deu ser cosa meva, que em costa d'entendre't.
A veure…
Ningú sap què passarà.
Haurem d'aprendre a viure amb les preguntes.
D'on has tret això?
És d'un poema, no?
Marxo. Passa-ho bé. Acomiada'm als nois.
Subtítols: Cristina Riera Carro