A NETFLIX SAJÁT GYÁRTÁSÚ SOROZATA
5. FEJEZET
Jól van, kicsim.
Anya is szeret téged.
Viselkedj jól a nagyinál! Szia!
Szia!
Erica mit hisz, hová mész?
Hogy egy írótáborba megyek.
Regina mit hisz, hová mész?
Azt mondtam, kell egy hétvége egyedül.
Oké.
- Gyakran jársz fent vidéken? - Nem igazán.
Erica nem szereti a természetet.
Fél a kullancsoktól, hogy Lyme-kóros lesz.
Hová megyünk? Valami menő helyre?
Túl sok a kérdés.
Bízd rám! Meglepetés.
Oké. Tudod, hogy szeretem a meglepetéseket.
Tudom. Azért csinálom.
Jó.
Tartsd csukva, jó?
Mikor érünk oda?
Kinyithatom a szememet?
Igen, most már ki.
Rendben.
Mi?
Mi? Várjunk!
Várjunk, ezt nem értem!
Mi, csak jöttünk beköszönni, vagy ilyesmi?
Nem. Itt szállunk meg.
Felrakták az Airbnb-re.
Előre szólok, a berendezés
kevésbé fekete, mint régen.
- Tényleg? - De azért menő.
Jó ég!
Ha finoman fogalmazok, kicsit fura.
Tényleg fura.
Nézd az előkertet!
Nem változott.
Oké.
Isten hozott a múltban!
Bakker!
Nézd ezeket a fura textileket!
Jaj, ne!
- Mi a fasz? Kolonizálták. - Jaj, ne!
Nézd ezt az anyagot! Most nézd meg, bébi!
- Mi a franc? - Ez meg mi?
Miért van döglött macska az asztalon?
- Úristen, a konyhám! - Én itt nem iszom kávét!
- Mit műveltek? - Bakker!
Miért ilyen kicsi az asztal?
Vörösesbarna a tányéralátét?
Ez őrület!
Nézd ezt a sok szart!
Egy maszkos kutya van a falon, bakker!
Ez sem fog tetszeni.
Irtó unalmas.
De ez még semmi. Itt, az ajtó mögött…
- Na? - A fehérség csúcsa.
Tessék.
Ne!
Mint az Esküdt ellenségek egy epizódja.
Ki alszik itt?
Baszki, remélem, kisgyerekek!
Életre kelnek és álmunkban megölnek.
Mondjuk ez? Kése is van…
Nyugi, erős vagyok!
Nem megy. Nem bírom ki itt.
- Ne hagyj itt! - Nem bírom ki.
Tudod, meghalt a nagymamám.
- Mi? - Igen.
- Tényleg? - Elment.
Szerettem. Mint a saját nagyimat.
Tudom. Ő is szeretett téged.
Igen. Basszus!
Kérdezett felőled.
Úgy egy hónapja. Nemrég.
Baszki! Sajnálom.
Semmi baj.
Igen.
Fura volt, mert felhívtak azzal,
hogy már nincs sok ideje hátra.
Persze rögtön hívtam FaceTime-on.
Úgy kezdtem: „Szia, nagyi! Hogy vagy?”
És tudod, milyen, amikor ott van valaki, de már nincs ott.
Mintha már elhagyta volna ezt a világot…
Egy hétre rá meghalt.
Nagyon furcsa volt.
Kicsit mintha…
- Fura, tudom. - Üres.
És nehéz, mert messze vagy,
és nem tudod ugyanúgy meggyászolni.
Nem tudom.
De… Igen.
És ami őrület…
Igazából nagyon édes dolog.
Tudod, a nagyinak volt az a jellegzetes nevetése.
- Az a hangos? - Aha.
Amikor Lola nevet,
nagyon nevet, az ugyanolyan.
- Olyan jó, mert… - Örökölte a gént.
Érted? Szóval úgy érzem, bár meghalt,
de most is itt van velem a gyerekem révén.
- Igen. Most is velünk van. - Érted?
Ámen.
Igen.
Tudom.
Micsoda kecskecurryt főzött!
Még most is emlékszem rá.
- Puha volt. - Bakker!
- Omlós. Isteni volt. - Megtanultad tőle?
- Nem. - Ez a baj. Baszki!
Tudom. Elcsesztem.
Most úgy ennék.
Nagyi!
- Ott van. - Aha.
És hogy megy az új meló?
Az új meló kurva szar.
Egyszerűen… nem tudom.
Gyűlölöm. Gyűlölöm, hogy feletteseim vannak.
Gyűlölöm, hogy…
Kénytelen vagyok birka lenni.
Mert az vagy egy irodai munkahelyen.
A főnököd odaszól:
„Be tudsz jönni korábban hétfőn?”
Aha.
„Dolgoznál a hétvégén?”
Nem.
Így igaz.
A kaja, amit adunk nekik, olyan,
mint nekünk a fizetésünk.
Itt a fizetésed. Tessék!
Úgy vagyunk vele: „Csinálom. Mert enni kell.”
Igen, csak… Fura, ha már láttad a másik oldalt, tudod?
A siker olyan, mint a mennyország.
És amikor a siker elmúlik,
az olyan, mint ha valaki hátulról
megkocogtatná a válladat:
„Most kicsit le kell menned a pokolba.”
A pokol nem lenne rossz hely, ha nem tudnád, milyen a mennyország.
Aha.
Szóval most a pokolban vagyok.
De van biztosításom.
Fizetem a számláimat.
De mi van az írással, szerinted…
el tudod kezdeni?
Nem tudom.
Azután, hogy a második könyvet lehúzták,
és az olvasók szerint nem volt szar…
Nem tudom. Szerintem…
hinni kezdtem, hogy nem szar.
De nem lehet csak a jót elhinni,
a rosszat meg nem.
És elment a kedvem attól, hogy újra kitegyem ennek magam.
Úgyhogy… Ez van.
Egy ideig birka leszek.
Fura dolgok hiányoznak.
Például?
Például…
összeszedni a csokipapírokat meg a törölközőket.
Most is rengeteg hever a padlón a lakásomban,
ha át akarsz jönni segíteni.
Megköszönnénk.
A feleséged hogy van?
Hogy van „Erica”?
Miért mondod mindig ilyen furán a nevét?
- Nem tudom. - Röhej.
Muszáj. Kötelességem.
- Jól van. - Igen?
Igen.
Hogy van „Regina”?
Tudod, mit? Megvan.
Megvan.
Nem tudom.
Miért van az, hogy akiknek lennünk kell, ilyen rohadt unalmasak?
Az embernek vannak kapcsolatai,
és megismerkedik valakivel.
Nem működik.
Úgyhogy megismerkedik mással.
Az illetőnek mások a problémái,
ezért azt hiszed, ez most működni fog.
És mégsem.
Erre megijedsz. „Várjunk, baszki!
Mi van, ha én vagyok az oka? Ha velem van a gond?”
Biztos, hogy nem veled.
Nem te vagy a probléma.
A kapcsolatok zűrösek.
Csak keresned kell, míg megtalálod azt,
aki elviseli a problémáidat.
Nálad mi a helyzet?
Erica rendben van.
Ő… Nem is tudom… Olyan…
Unalmas.
Nem. Nem unalmas.
Csak ő nem te.
Rossz emberek vagyunk?
Jesszusom! Ne csináld ezt!
- Tudom. Csak azt mondom… - Állj le!
Oké. Ezt már megbeszéltük.
Mit mondtunk?
Nem beszélhetünk „arról”,
különben belekerülünk egy spirálba.
Csak semmi spirál!
Szó sincs róla.
Mondd még egyszer!
Szó sincs róla.
Hoztam neked valamit a boltomból.
Atyaég!
FEKETE ANTIKVITÁS
- Tetszik a logó. - Tényleg?
Jól néz ki.
Nézd meg!
Te jó ég… Csak nem?
Régóta kerestem ezt.
Tudom. Az első kiadás.
Naná! Jesszus!
- Kösz, bébi! - Szívesen.
El kell ismerni,
hogy megcsináltad.
Büszke vagyok rád.
Köszönöm.
Sokat jelent, hogy tőled hallom.
De azért…
amikor együtt voltunk, nagyon nehéz volt.
Mert néztelek téged, tele voltál célokkal,
és sorra megvalósítottad őket.
Én magamba néztem, és arra gondoltam:
„Belőlem ez hiányzik.” Vágod?
És szerintem valahol mélyen haragudtam rád emiatt.
De most már nekem is van,
és látom, hogy mi a hatása.
Érted? Látom, milyen hatással van az emberre.
Van ez a…
Van egy pár LA-ben, akiknek hasonló a profiljuk,
de ők a fekete emléktárgyakra szakosodtak.
Aha. Azt hiszem, hallottam róluk.
Rohadt szemetek.
Igazi szemét alakok.
Ha találkozunk,
eljátsszák, hogy nem tudják, ki vagyok.
Baszki!
Nézzenek oda! Várod, hogy felismerjenek.
Oké.
Tudom!
Nem tudtam, hogy ekkora bennem a versenyszellem.
Bakker, a legjobbakkal is megesik.
- Ez jó dolog. - Igen.
Én is hoztam valamit.
- Tényleg? - Aha.
Oké.
Nem ennyire intellektuális…
Hadd lássam! Köszönöm.
- Megfognád? - Aha.
Oké. Jól van.
- Nézz oda… - Oké.
- Elszállunk, szálljunk el! - Csináljuk rendesen!
Ott a fürdő, ha fel akarod próbálni.
Akarod?
Te döntöd el.
A kedvedért. Megyek…
- Ez nagyon helyes! - Az.
- Feszes. - Aha. Rajtad még helyesebb lesz.
- Oké? Bújj bele! - Jó.
Rendben. Oké.
Egy pillanat!
Denise!
Segítsek?
Ide tudnál jönni?
Boldogan.
- Mi van? - Beszorultam.
Baszki!
Nagyon kicsi.
- Mi a fene? - Megőrültél? Ez nagyon kicsi!
Várj! Lehet, hogy ezt le kell vágnunk.
- A francba! - Ne nevess! Ne nevess ki!
Szerinted olyan a testem, mint szülés előtt?
Ez őrület!
- Szart se tudok a méretekről. - Atyaég!
Röhejesen áll.
Erről soha többé egy szót se!
Szerintem így is marha jó nézel ki.
Hagyjuk a picsába! Vetkőzzünk le, csináljuk!
Oké. Öleld meg a nevemben!
Jó. Köszönöm. Rendben. Szia!
Minden rendben?
Justinnak jön a foga
Szóval nem túl vidám éppen,
de erről te is tudsz mindent. Istenem!
Van egy jó tippem.
Próbáltad már a kamilla-granulátumot?
Fogalmam sincs, mi az.
Az ég küldte.
Bedörzsölöd vele a kicsi ínyét…
- És meg van oldva. - Oké.
- Próbáljátok ki! - Továbbítom.
De tényleg.
Mennyi idős most?
Most volt kétéves.
Most volt a szülinapja. És anyám kocsit vett neki.
Milyen kocsit?
- Tudom, hogy hülyén hangzik. - Hülyén hangzik.
- Anyámnak vannak a szomszédai. - Értem.
És a gyereküknek van egy motoros kisautója.
Oké.
Anyám folyton verseng másokkal…
Tényleg?
…és elhatározta, hogy vesz egy ilyet Justinnak is.
Szóval hazaérek.
És a kiscsávó egy bébi-Audiban gurul ki elém.
Ez… Ne! Hagyd abba!
Oké? Sötétített ablakokkal.
Anyád kicsit sok.
Lenyomja a gombot, legördül az ablak.
Kidugja a fejét, megszólal:
„Anya, neked miért nincs Audid?”
- Basszushangon. - Ez durva.
- Én meg csak kapkodom a fejem. - Durva!
- Atyaég! Tényleg őrület. - Jesszusom!
Lola a traktorokért van oda.
Jó ég!
Nem tudom, hogy történt. Elvittem eperszedésre,
és be kellett ülnünk egy traktorba.
Figyu, nem tudom ráadni a dzsekit
és elindulni,
míg nem néztünk végig egy 30 perces BBC-dokumentumfilmet a traktorokról.
- Ráadásul kibaszott unalmas. - Ez nagyon random.
Talán farmer lesz nagy korában.
És nagy családja lesz.
Aha.
- Ami izgalmas. - Zseniális lenne.
Jesszusom!
Nem hiszem el, hogy itt ülünk a régi házunkban,
és a gyerekeinkről sztorizunk.
Ja, durva.
- Tudom. - Öregem!
Őrület.
Folyton az első évre gondolok Justinnal.
Nagyon nehéz volt.
Minden nap egy új csata.
De legalább volt mellettem egy harcostárs.
Aha.
Nem tudom, hogy csináltad végig egyedül.
Igen.
Néha én se tudom, hogy őszinte legyek.
Nehéz volt, az biztos.
De ugyanakkor valahol tetszett is, hogy egyedül csinálom. Érted?
Voltak nehéz napok és nehéz éjszakák, de…
De pillanatok is, amikor…
Nem is tudom…
Eszembe jutott, ha együtt csinálnánk,
végigröhögnénk…
és akkor könnyebb lenne. Tudod?
- Igen. - De…
Sajnálom, hogy nem voltam ott.
Semmi baj.
Hogyhogy mégis akartál gyereket?
Mikor múlt el a félelmed?
Szerintem sose múlt el.
- Oké. Vágom. - Most is rettegek.
Nem tudom. Csak…
valahogy erőt gyűjtöttem, hogy végül beleugorjak.
De ha mi nem mentünk volna keresztül azon,
nem tudom, hogy jutok el idáig.
Aha.
- Oké, tegyük fel… - Oké? Jó.
- Mondjuk… - Na?
…egy buliban vagyunk.
- Maxwell szól a háttérben. - Imádom.
Nem ismersz…
Nem ismerlek.
És randira hívlak.
Igent mondanál?
Igen.
Akkor is igent mondtam, most is.
Jó, de akkor menőbb voltam.
A siker küszöbén.
Most meg olyan vagyok, mint bárki más.
És mi azzal a gond?
Minden.
Láttam az esküvődet.
Hogy érted?
Feldobta az Instasztori.
- Ez komoly? - Igen.
Tudod, hány közös ismerősünk van?
- Egymillió. Oké? - Ez rémes!
Egész nap ez ment. Az egész esküvőt végignéztem.
Atyaég! Ez szörnyű! Nagyon sajnálom.
Nem kell.
- Csak az a kérdés… - Igen?
…miért örült mindenki ennyire, hogy máshoz mész hozzá?
Halálra bulizták magukat.
Azt írogatták…
Hát végre, megtörtént vele
Talált valakit, aki mellett ott a helye
- Én meg ott anyáztam. - Baszki!
Tetszett, hogy ugyanaz volt a cateringes.
- Jaj, ne! Szégyelltem magam. - Nem hittem el.
Szégyelltem magam miatta,
de annyira jó a kaja!
Tudom.
Most is a mézes-vajas csirkével álmodom.
Olyan finom volt!
Mi is őket akartuk az esküvőnkre, de foglaltak voltak.
- Hát, ezért van, hogy ezután… - Igen?
…töröltem a közösségi médiát.
„Picsába! Visszamegyek a butatelóra!”
Tudod, mit? Én még mindig őrületesnek tartom,
hogy megtetted.
Néztem Ericát: „A ribanc lenyúlta a kurva álmomat.”
Nem is tudom. Az álomból rémálom lett…
Tényleg?
…mert a butateló buta.
Nem tudom megnézni rajta az időjárást. Az útvonaltervet.
Semmit.
Ezért akarta, hogy okostelóm legyen.
De mit csinálsz, ha ő nincs ott?
Az Uberrel volt a legnagyobb gondom,
mert a butateló arra sem alkalmas.
A neten találtam egy céget,
az a neve…
„GoGoNagypapi.” Vágod?
Sofőrszolgálat időseknek.
Felhívsz egy számot, és megkérdik:
„Denise! Merre van?
És hová szeretne eljutni?”
Elmondom nekik.
Megérkezik a kocsi. Egy öreg nyanyát várna
- a kettőhuszonhétből. - Aha.
Erre beszállok én, aki fekete,
spangliszagú, és retró Jordan van rajta.
„Csajszi, miért nem Ubert hívsz…”
Bizarr.
- Röhej. - Istenem!
- Tudtad a szöveget, ugye? - Igen.
Hé!
Most le!
Segítsek felállni, bébi?
Hé!
Baszki, most…
Meg kell csinálnunk!
Mit? Á, várj!
Ez nekem nem megy.
Min nevetsz?
Nem is tudom…
Imádom, hogy már semmit nem kell titkolnod előlem.
És nekem se előled.
Már nem vagyunk házasok. Oké?
Boldogan megeszem ezt a sütit az ágyban.
- Gumicukrom is van. - Naná.
Kérsz egy harit?
- Aha. Persze. - Tessék.
Jó széria.
- Atyaég! - Ja.
- Mikróban melegíted meg? - Persze.
Tudok én élni.
Ez jó.
Tudod, mi a fura?
Amióta ezt csináljuk, olyan nyugodt vagyok.
Én is.
Talán mert végre levettük az álarcunkat.
Vágod? Már nem vagyunk óvatosak.
Jó érzés.
Átmeneti.
Mert, tudod,
hétfőn majd újra
visszatérünk a szokásos kerékvágásba.
Harcolnom kellett volna?
Mi? Nem. Gyere ide!
Ne gondolkozz így!
Azt tetted, ami neked jó volt,
én meg azt, ami nekem.
Csak néha aggaszt,
meddig tudjuk ezt folytatni?
Érted?
Addig, amíg le nem bukunk?
Nem tudom. Én…
Csak félek, hogy rossz vége lesz.
Tudod, mit? Hagyjuk ezt!
Vágom, értelek, de hagyjuk!
Itt vagyunk, ebben a pillanatban.
Két kemény csaj öreg idegenek házában.
Igen?
A szomszéd szobában ott van kábé 500 játékmackó.
És minden szuper.
Igen.
Minden szuper.
A feliratot fordította: Csonka Ágnes