PŮVODNÍ SERIÁL NETFLIX
5. KAPITOLA
Tak jo, zlatíčko.
Máma tě taky miluje.
Buď hodná na babičku.
Tak ahoj.
Cos řekla Erice?
Že jedu na venkov psát.
Cos řekla Regině?
Že potřebuju víkend pro sebe.
Aha.
- Jezdíš často na venkov? - Ani ne.
Erica přírodě moc nefandí.
Bojí se, že dostane od klíštěte boreliózu.
Kam jedeme? Je to tam prima?
Moc se vyptáváš.
Nech to na mně. Je to překvapení.
Fajn. Víš, že mám ráda překvapení.
Já vím. Proto tě chci překvapit.
Dobře.
Neotvírej oči.
Už jsme tam?
Můžu otevřít oči?
Ano, už můžeš.
Tak jo.
Cože?
No počkej.
Jsem zmatená.
Přijely jsme na skok, jen pozdravit?
Ne, tady budeme bydlet.
Dali to na Airbnb.
Ale musím tě varovat.
Výzdoba už není tak černošská jako kdysi.
- Jo? - Ale stejně to bude dobrý.
Ty jo.
V klidu, ale je to trochu divný.
Je to divný.
Mají tu předzahrádku.
Je pořád stejný.
Tak jo.
Vítej v minulosti.
Páni.
Podívej na ty divný potahy.
Ale ne.
To ne.
- Ty vole… Kolonizovali to. - To ne.
Podívej na tu látku. Jen se podívej.
- Co to je? - A co tohle?
Proč mají na stolku mrtvou kočku?
- A moje kuchyně! - Z toho pít kafe nebudu.
- Co to udělali? - Zatraceně.
Proč je ten stůl tak malej?
Proč mají kaštanové prostírky?
To je šílený.
Podívej se na tohle.
Mají na zdi psa v masce.
Tohle se ti taky nebude líbit.
Šíleně fádní.
Ale to nic není. Za těmahle dveřma…
- Jo? - Totálně bělošský.
Jen pojď.
Ne!
Je to jak z detektivky o úchylech.
Kdo tady spí?
Doufám, že nějaký děti.
Ožijou a ve spánku nás zabijou.
Třeba tenhle, má nůž…
Ujde to. Nemám prachy.
Já nemůžu. Jdu odsud.
- Nenechávej mě tady. - Nevydržím to.
Víš, že má babička umřela?
- Cože? - Jo.
- Fakt? - Je pryč.
Měla jsem ji ráda. Byla jako moje.
Taky tě měla ráda.
Sakra.
Ptala se na tebe.
Stalo se to asi před měsícem. Nedávno.
To mě mrzí.
To nic.
No jo.
Bylo to divný. Volali mně,
že už jí nezbývá moc času.
Zavolala jsem jí na Facetime.
Ptám se jí, jak se má.
Víš, jaké to je, když tam jsou, ale jako by nebyli.
Jako by procházeli…
Asi týden potom zemřela.
Bylo to divný.
Tak trochu jako…
- Divný. Já vím. - Prázdno.
A je to těžký, protože jsi tak daleko
a nemůžeš pořádně truchlit.
Já nevím.
Ale…
A šílený je…
I když je to vlastně milý.
Víš, jak se babi smála?
- Tak nahlas? - Jo.
Když se Lola směje,
opravdu řehtá, je to stejné.
- Je to hezký… - Podědila to.
Že jo? Mám pocit, i když je pryč,
jako by tu pořád byla pro mě přes moje děťátko.
- Je pořád s námi. - Jo.
Amen.
Jo.
Já vím.
A uměla dobrý kozí kari.
Na to si pamatuju.
- Křehoučká kozička. - Sakra.
- Rozsýpalo se to. Lahoda. - Naučila ses to?
- Nenaučila. - To je problém.
Já vím. Podělala jsem to.
Teď bych si dala.
Babi!
- Někde tam je. - Jo.
Jak to jde v nový práci?
Nová práce mě štve.
Je to… Já ti nevím.
Nesnáším, když se musím zodpovídat…
Nesnáším…
Nesnáším být ovce.
A to jsi, když děláš v kanclu.
Šéf se tě ptá:
„Můžeš v pondělí přijít trochu dřív?“
Jo.
„A dělat o víkendu?“
Ne.
Je to tak.
Jídlo, co jim musíme dát,
to je naše výplata.
Tady máš výplatu.
Říkáš: „No jo, jíst se musí.“
Je to divný, když znáš tu druhou stranu.
Mít úspěch je jako být v nebi.
A když úspěch zmizí,
jako by se někdo připlížil,
poklepal ti na rameno a řekl,
že na chvíli musíš do pekla.
Peklo by nebylo tak špatný, kdybych nepoznala nebe.
Jasně.
Takže v tý práci jsem teď v pekle.
Ale mám zdravotní pojištění.
A zaplatím účty.
A co psaní? Můžeš…
zase začít?
Já nevím.
Když vyšla ta druhá knížka
a lidi říkali, že nestojí za nic…
Asi jsem začala věřit,
že taky nestojím za nic.
Nemůžeš věřit tomu dobrýmu
a nevěřit tomu špatnýmu.
Nechtěla jsem si to znovu zažít.
Takže tak.
Chvíli budu jako ovce.
Schází mi divný věci.
Co třeba?
Třeba…
sbírat papírky od bonbonů a ručníky.
Mám jich v bytě spoustu,
jestli se chceš stavit a vypomoct.
Byly bysme vděčný.
Jaký je tvůj život?
Jak se má… „Erica“?
Proč vyslovuješ její jméno tak divně?
- Já nevím. - Je to směšný.
Je to má povinnost.
- Má se dobře. - Jo?
Jo.
A co… „Regina“?
Víš co? Je fajn.
Je v pohodě.
Já nevím.
Proč jsou lidi, kterými máme být, tak zatraceně nudní?
Máš různý vztahy
a někoho potkáš.
A nevyjde to.
Pak se seznámíš s někým jiným.
Nemá stejné problémy jako ten předtím,
tak si říkáš, že to vyjde.
A není to ono.
Začneš si říkat: „Do pytle,
co když problém je ve mně?“
V tobě určitě ne.
V tobě problém není.
Vztahy jsou složitý.
Musíš hledat, dokud nenajdeš někoho,
kdo tě vezme i s tvýma chybama.
Jak to máš ty?
Erica je fajn.
Je… Já nevím. Je…
Nudná.
Není nudná.
Jen není jako ty.
Jsme špatný?
Proboha. Tohle nedělej.
- No jo, jen… - Přestaň.
Už jsme o tom mluvily.
Co jsme řekly?
Že o „tom“ nebudeme mluvit,
nebo nás to semele.
Nic takovýho.
Řekni to znovu.
Nic takovýho.
Přinesla jsem ti něco ze svého obchodu.
No ne!
ČERNÉ STAROŽITNOSTI
- Líbí se mi to logo. - Jo?
Jo, vypadá dobře.
Podíváme se.
Ty jo…
To jsem sháněla.
Já vím. Je to první vydání.
No jasně. Bože můj.
- Díky, zlato. - Nemáš zač.
Musím říct,
žes fakt uspěla.
Jsem na tebe hrdá.
Díky.
Hodně to pro mě znamená.
Ale upřímně…
Když jsme byly spolu, bylo to fakt těžký.
Dívala jsem se na tebe, tys měla spoustu cílů
a dosahovalas jich.
Dívala jsem se na svůj život
a říkala si, že já to nemám.
A trochu jsem tě kvůli tomu nesnášela.
Ale teď to mám
a vidím, co ti to dělá.
Rozumíš? Vidím, co to s lidma dělá.
Víš? Třeba…
Jeden pár v Los Angeles dělá něco jako já,
ale specializují se na černošské suvenýry.
Asi jsem o nich slyšela.
Jsou na hovno.
Jsou na hovno i jako lidi.
Když je vidím,
dělají, jako by nevěděli, kdo jsem.
A sakra.
Podívejme. Chceš uznání.
Tak jo.
Já vím!
Nedošlo mi, že jsem tak soutěživá.
Člověk se tomu nevyhne.
- Je to dobrá věc. - Jo.
Taky pro tebe něco mám.
- Fakt? - Jo.
Tak jo.
Není to intelektuální, ale…
Ukaž. Díky.
- Podržíš mi to? - Jo.
Tak jo.
- Hele… - Podívej se na to.
- Když už, tak už. - Uděláme to pořádně!
Zkus si to. Koupelna je za rohem.
Mám?
Je to na tobě.
Udělám ti to k vůli…
- Je to hezoučký. - Jo.
- Jako dech. - Bude ještě hezčí, až do toho vklouzneš.
- Tak si to oblíkni. - Jo.
Tak jo.
Počkej chvilku.
Denise!
Potřebuješ pomoc?
Pojď sem, prosím.
Ráda.
- Co je? - Zasekla jsem se.
A sakra.
Je to mrňavý.
Jsi blázen? Je to maličký.
Počkej. Ustřihneme to?
Nesměj se. Nesměj se mi.
Myslíš, že mám tělo jako před porodem?
To je úlet.
- Nevyznám se ve velikostech. - Proboha.
Vypadám směšně.
O tomhle nikdy nebudeme mluvit.
Stejně se mi líbíš.
Kašli na to. Svlíkneme se a skočíme na to.
Tak ho za mě obejmi.
Tak jo. Díky. Měj se.
Všechno v pořádku?
Rostou mu zuby.
Takže teď nemá nejlepší náladu,
ale to ty přece znáš.
Mám pro tebe radu.
Zkoušely jste heřmánkové granule?
Ani nevím, co to je.
Dar z nebes.
Potřeš tím dítěti dásně…
- A dobrý. - Fajn.
- Zkus to. - Hned jí to vyřídím.
To udělej.
Kolik mu je?
Byly mu dva.
Právě měl narozeniny. Máma mu koupila auto.
Jaký auto?
- Vím, že to zní ujetě. - Zní to ujetě.
- Vedle mámy bydlí jedna rodina. - Aha.
A jejich dítě má motorový autíčko.
Aha.
Máma nesmí nikdy zůstat pozadu…
Jo?
Tak Justinovi taky koupila motorový auto.
Přijdu domů,
a malej ke mně přijede v dětský audině.
Přestaň.
S kouřovýma sklama.
Tvá máma je dílo.
Zmáčkne knoflík, okýnko sjede dolů,
vystrčí hlavu a povídá:
„Mami, proč nemáš Audi?“
- Dunivým hlasem. - Je drzej.
- To jen čumíš. - Je drzej.
- To je úlet. - Panebože.
Lolu strašně baví traktory.
Bože.
Nevím, co se stalo. Vzala jsem ji na jahody
a vezli nás traktorem.
A teď se ani neoblíkne
a nevyjde z domu,
když se nejdřív nepodívá na půlhodinový dokument o traktorech.
- Je to šílená nuda. - To je úlet.
Třeba chce být farmářka, až vyroste.
Zdá se, že až vyroste, bude jedna z nás.
Jo.
- To je fajn. - Bylo by to skvělý.
Ty jo.
Nevěřím, že jsme v našem starém domě
a vyprávíme si o dětech.
No jo.
- Já vím. - Ty jo.
Je to šílený.
Pořád myslím na první rok s Justinem.
Bylo to tak těžký.
Každej den byl jako bitva.
Ale aspoň jsem na to nebyla sama.
Jo.
Nechápu, jak jsi to zvládla sama.
Jo.
Já taky občas nevím.
Bylo to těžký.
Ale zároveň se mi líbilo dělat to sama.
Byly těžký dny a opravdu těžký noci, ale…
Taky byly chvíle, kdy…
Já nevím…
Problesklo mi hlavou, že kdybysme na to byly spolu,
smály bysme se tomu
a všechno by bylo jednodušší. Víš?
- Jo. - Ale…
Mrzí mě, že jsem tam nebyla.
To nic.
Jak ses vůbec rozhodla, že chceš děti?
Kdy ses přestala bát?
Nevím, jestli jsem se přestala bát.
- Aha. - Pořád mě to děsí.
Já nevím. Prostě…
sebrala jsem odvahu.
Ale kdybysme si tím neprošly,
nevím, jestli bych to zvládla.
Jo.
- Mám pro tebe hypotetickou otázku. - Tak jo.
- Řekněme… - Ano?
Jsme na mejdanu.
- Hraje Maxwell. - Toho miluju.
Neznáš mě.
Já neznám tebe.
Pozvu tě na rande.
Přijala bys?
Jo.
Stejně jako tehdy.
Ale tehdy jsem měla větší glanc.
Začínala jsem mít úspěch.
A teď jsem jako každá druhá.
A co je na tom špatnýho?
Všechno.
Viděla jsem tvou svatbu.
Cože?
Vyskočilo mi to na Instagramu.
- Vážně? - Ano.
Víš, kolik máme společných přátel?
- Milion. - To je hrůza.
Celej den jsem se dívala na tvou svatbu.
To je hrozný. To je mi líto.
Přestaň.
- Zajímá mě jen… - Ano?
Proč byli všichni tak šťastní, že si bereš jinou?
Celí rozpaření, když tancovali.
Jako že…
Konečně na ni sedlo štěstí
a našla si někoho na úrovni.
- Sakrovala jsem. - Ty jo.
A najaly jste stejnej catering.
- Ale ne. - To mě fakt nadzvedlo.
To jsem si vyčítala.
Ale mají tak dobrý jídlo.
Já vím, že jo.
Pořád sním o tom medovém kuřeti.
Bylo tak dobrý.
Chtěly jsme je s Erikou na naši svatbu, ale byli zamluvení.
- Po tom dni… - Jo?
Šlus se sociálními sítěmi.
Říkám si: „Kašlu na to, odteď obyč mobil.“
Stejně je šílený… V dobrým,
ale stejně šílený, žes to udělala.
Koukám na Eriku a říkám si: „Ukradla mi sen.“
Já nevím. Sen se změnil v noční můru.
Jo?
Obyč mobil nic neumí.
Nepodíváš se na počasí, neukáže ti cestu,
neuděláš s tím nic.
Proto chtěla, abych měla smartphone.
Ale co děláš, když není s tebou?
Musela jsem vymyslet odvoz autem,
protože to ti obyč mobil nezařídí.
Našla jsem si na internetu firmu,
jmenuje se…
Jmenuje se „DědoJeď“.
Odvoz pro starý lidi.
Zavoláš, a na druhým konci se ozve:
„Denise! Kde jste?
A kam chcete jet?“
Řeknu jim, kde jsem.
Přijedou a čekají nějakou stařenu
- jako ze seriálu. - No jo.
A nasednu já, celá zhulená,
ve starých teniskách.
Říkají si: „Mrcho, zavolej si Uber.“
Je to divný.
- Je to směšný. - Ty jo.
- Znalas slova, ne? - Jo.
A dolů.
Potřebuješ pomoc?
Sakra, musíš…
Musíme…
Počkej.
To neumím.
Čemu se směješ?
Víš…
Líbí se mi, že přede mnou už nemusíš nic skrývat.
Nemusím nic skrývat.
Už nejsme manželky.
Klidně si to sním v posteli.
- Taky tady mám medvídky. - No jasně.
Chceš si kousnout?
- Proč ne. - Jo.
Je to prima.
- No ne! - Jo.
- Ohřálas to v mikrovlnce? - Jasně.
Vím, jak se to jí.
Prima.
Víš, co je divný?
Co jsme s tímhle začaly, cítím se fakt uvolněná.
Já taky.
Asi proto, že jsme si sundaly masky.
Už se nehlídáme.
Je to fajn.
Je to dočasný.
Protože víš,
přijde pondělí
a vracíme se k pravidelnému programu.
Měla jsem o nás víc bojovat?
Co? Ne. Pojď sem.
Takhle nepřemýšlej.
Udělalas, co pro tebe bylo dobrý.
A já co bylo dobrý pro mě.
Jen mám občas starost,
jak dlouho nám tohle vydrží.
Víš?
Budeme to dělat, dokud nás nepřistihnou?
Já nevím. Jen…
Mám strach, že to skončí blbě.
Víš co? Přestaneme s tím.
Rozumím ti, ale přestaneme s tím.
V téhle chvíli.
Jsme jen dvě drsný mrchy v tomhle domově důchodců.
Jo?
A za rohem je stádo plyšáků.
A všechno je krásný.
Jo.
Všechno je krásný.
Překlad titulků: Vít Bezdíček