ОРИГІНАЛЬНИЙ СЕРІАЛ NETFLIX
Гей. Я йду.
Гаразд, люба. Щасти тобі.
Гаразд. Давай трохи…
Люба, припини. Годі.
-Серйозно? -Обіймашки перед виходом.
-Гаразд. Кохаю тебе. -Я теж тебе кохаю.
Гаразд.
А що вона?
От молодець.
Господи.
Слухай, ох
Почали О, ти хочеш?
Вона це робить Вона крута на вулиці
Гей
От дідько.
БЕРНАРДІН ЕВАРІСТО «ДІВЧИНА, ЖІНКА, ІНША»
Це смішно.
Що читаєш?
Шерлока.
Книжка для білих.
Скажи? Гірше лише «Володар перснів».
Так, вона справді для білих.
Правду кажеш.
Скажи, неприємно, коли дим потрапляє у очі?
Ні, бо треба… Його треба видувати.
-Я знаю. Інколи забуваю. -Не знаю.
Треба лише… Лише трохи більше. Лише…
Почуваюся пташенятком.
Люба? Ти спиш?
Намагаюся.
Не можу заснути. Хочеш подивитися серіал?
«Щасливу долину»?
Тоді я дивитимуся до четвертої ранку,
а мені треба виспатися, бо завтра в мене інтерв'ю.
Я забула. Гаразд.
-Та нічого. -Вибач. Я тебе кохаю.
Я тебе дуже кохаю.
Зачекай. У мене невеличке питання.
Лише секунду. Гаразд?
Я хочу, щоб ти добре подумала.
Наприклад, до тебе підходить видавець і каже:
«О ні, Деніз.
З'явилась величезна можливість, для п'яти книжок, мегаугода.
Зроблять франшизу, знімуть фільм, буде круто». Розумієш?
Тобі треба лише
щодня цілувати їй дупу впродовж року.
Ти б погодилася?
Так, погодилася б. Можна спати далі?
Гаразд. Я хотіла лише дізнатися, що ти цього хочеш.
Так, хочу. Я хочу бути успішною. Як Дрейк і Трей Сонґз.
Добре, що сказала. Добраніч, люба.
Зачекай. У мене ще одне питання. Одненьке.
Якого дідька? Господи.
Гаразд.
Ти ж знаєш, яка я, коли хочу спати.
Це серйозне питання.
Щоб урятувати моє життя, розумієш?
Чи цілувала б ти комусь дупу щодня до кінця життя?
Щодня ти мусиш цілувати…
Скільки тобі років у цьому сценарії?
Як зараз. Від 34 років і до кінця життя.
Ти заручниця? Тебе схопили?
Так, мене збираються вбити.
А яка… Дупа смердюча?
-Так, дуже смердюча. -А витер…
Огидна, брудна дупа.
-А помити не можна? -Ні, вона тхне.
Милом.
Щодня до кінця життя.
Я хочу, щоб ти була зі мною, хочу, щоб ти була жива, то погоджуся.
-Погоджуся. -О боже.
Бо я так сильно дбаю про тебе.
-Люба… -Так.
Щиро дякую.
А зараз заплющуй очі і мандруй до країни снів.
Тепер я щаслива.
-Я спатиму. -Чудово. Дякую. Супер.
О боже.
Мені так добре через це.
Тепер я не сплю. Я не можу…
Це мої діви?
Я знаю. Як справи?
Ось ви де.
Як справи? Не тікайте від мене.
Тіно!
Як справи?
Як ти, Шако?
Не сердься, Шако.
Ти сердишся на Патті?
Не знаю, коли припиниться ворожнеча.
Ось, тримай.
Бачу, дівчинко, ти цього хочеш.
Я кожна курочка
Це в тобі є…
Візьми.
-Вітаю. Як ви? -Вітаю, Деніз.
Рада познайомитися. Лорен.
-Овва. Приємно пахне. -Дякую.
Дякую.
-Який гарний дім. -Дуже дякую.
Камін, усе…
То як зазвичай минає ваш ранок?
Прокидаюся, снідаю, інколи палю травку.
Чим ви зазвичай снідаєте?
Не знаю. Щодня різне. Я думаю…
Що ви їли сьогодні вранці?
Я не розумію, до чого тут сніданок.
-Розумієте? -Вибачте.
Я хочу зрозуміти ваш характер,
яка ви людина.
Так. Я лише не знаю,
чи на вас зійде просвітлення, як дізнаєтеся, які яйця я їм на сніданок.
Гаразд.
-Що ж, поговорімо про ваші твори. -Гаразд.
Як просувається ваша наступна книжка?
Я працюю над нею.
Робота вимагає часу. Особливо це стосується книжок.
Я думаю, що остання була успішна,
і з'явилися певні очікування,
що ця нова буде кращою.
Відверто кажучи, я просто напишу її, видам
і подивлюся, як воно буде.
Гаразд.
-Вибачте, що перериваю. Мені треба… -Привіт, люба.
-Вибачте. -Нічого.
Я швидко. Вибачте.
Я Лорен. Ви Аліша?
Так. Приємно познайомитися.
Ви не проти, якщо ми поговоримо? Лише кілька слів.
Я не публічна особа.
-Нумо. -Ви не проти?
-Я рада. Прошу. -Щиро дякую.
-Нумо, люба. -Гаразд.
То чим ви займаєтеся?
Я хочу стати дизайнеркою інтер'єрів.
Наразі працюю в антикварній крамниці.
Зрозуміло. У вас стільки гарних речей.
-Дякую. -Хочу спитати про цю.
Це одна з моїх улюблених.
Її звали Ґолді Вільямз.
Вона була проституткою у кінці 1800-х у Небрасці.
Тож її заарештували за… Не знаю, за що арештували.
А це її фото під арештом.
І, певно, офіцери казали їй зберігати серйозний вираз обличчя.
А вона така: «Не хочу».
Так, мені подобається. У неї золоті сережки,
вона бунтівниця, схожа на мою тітку, тож… Так.
-Мила історія. -Дякую.
Як ви познайомилися?
У нас був спільний друг.
Був день народження, і ми прийшли туди.
-Так. -У той вечір.
І ти підійшла… Вона підійшла і така:
«Агов, ви ж та науковиця?» Чи щось таке?
Науковиця?
Певно, я щось краще вигадала.
Можливо. Так, я колись займалася хімією.
-Прошу. Вона доктор хімічних наук. -Так.
Вона розумніша за мене. Це вона й намагається приховати.
-Я лише тримаю це… -Не приховуй.
Так. Ні, я колись займалася хімією.
Любила її. Все ще захоплююся нею.
Але робоче середовище мене не влаштовувало,
тож я вирішила перейти на дизайн інтер'єрів,
що дивно, але…
То ви розумні.
Ви допомагаєте дружині з роботою? Читаєте книжки першою?
Одного разу ти прочитала,
написала мені купу приміток, з якими я не зовсім погодилася.
-Це так. -Я їх врахувала.
-Справді? -Я врахувала примітки.
Не хотіла їх брати.
Так чи інакше, після того ми…
-Ми не розмовляли три дні. -Не розмовляли.
І ми вирішили, що кожна займається своїми справами.
Я не кажу, які витвори купувати.
Не кажи мені, як працювати з героями.
І все буде мирно і щасливо.
Так.
Це було останнє попередження.
-Привіт, брате! -Привіт. Як ти?
-Рада вас бачити. -Привіт. Дуже рада познайомитися.
-Дуже рада. -Решмі.
Як доїхали? Це так далеко.
Та нічого.
-Можете повісити куртки тут. -Гаразд.
Так.
Це чудово.
Готові тусити? Уперед.
Боже, яке затишне місце! Це неймовірно.
Це як турне Cribs.
-Як чудово! -Дякую, брате.
Я немов у заповіднику. Решмі, поглянь на це.
-Це неймовірно. -Це божевілля!
Годі красномовства. Ти щось купила?
-Так. -Що купила?
Купила три дуже гарні піжами.
Тобі вони сподобаються так, як і мені.
Ти купила їй піжами?
-Ні. Собі. -Гаразд.
-Я не ношу звичайні піжами. -Не носить.
Я люблю одягати піжами до того, як іти в ліжко.
-Дякую! -Це так добре.
Дякую.
А навіщо одягатися так елегантно, коли йдеш у ліжко?
-Головне, щоб було зручно. -Саме так.
-Можна, щоб було зручно і гарно. -Затишок.
Я чудово виглядаю. Можна одягнути це в ліжко,
прокинутися, поснідати, піти на зустріч, повернутися і знову в ліжко.
-Я готова. -Це цілий процес.
Я погоджуюся. Зручно весь день.
-Цілий день. -Ви багато втрачаєте.
Суспільство навчило нас носити речі,
в яких незручно.
Таких, як та ваша піжама.
Можна робити, як Деніз, буде зручно весь день.
Ти спиш у старій жахливій сорочці, в якій купа дірок.
Через них шкіра дихає!
-Я тобі казала. -Боже!
Це неймовірно.
Ні. Ви божевільні.
Зрозумійте нас.
-Це так. Справжня… -Це мов…
Ні. Це елегантно. Це - ні.
Господи. Люба, їжа дуже смачна.
-Неймовірно смачна. -Так.
-Дуже. -Дякую.
-Я навіть… -Смачного.
…не сказав, бо захопився цими ароматами.
-Боже. -Неможливо зупинитися.
-Дякую. -Вона крута.
Ти ще готуєш?
Уряди-годи.
Боже. Справді, він готує неймовірно.
Не треба. Вона моя палка шанувальниця.
Це так!
-Він готує смачну їжу. -Не дочекаюся пасти.
-Давайте їсти пасту. -Ми візьмемо…
-Принесемо їм пасту. -Так і зробимо.
Так, дійсно.
-Ти такий скромний. -Гарно виглядаєте разом.
-Тепер ти нас засоромила. -Ми гарні разом.
Ви однакового кольору.
Дякую. Вони з саду? Які смачні.
Так, справді смачні.
Сад - це просто мрія,
просто зривати щось надворі і готувати.
Так.
Ми ходимо на фермерський ринок.
Так. І дехто свариться через фіолетову моркву.
-Ти знову про це? -Ну…
Щотижня ми ходимо на фермерський ринок.
Ця виймає велику торбу, і починається.
Ніби не знати хто прийде.
І бере все фіолетове.
Фіолетову моркву, фіолетову картоплю, фіолетовий батат.
У кінці тижня все йде в смітник. Нічого не готується.
А коли ти купуєш, і ми викидаємо, то нічого?
Я теж купую те, що йде у смітник. Та я потім купую менше, адаптуюся.
Гаразд, я тебе послухаю, пане Адаптувальник.
Той ринок у Квінзі не такий уже й хороший.
У Квінзі? А що ви робите в Квінзі?
Ми там живемо.
Він хіба не сказав, що ми живемо з його батьками?
Так. Певно, я не згадував про це, бо…
Навіщо, ми ж там лише на кілька місяців.
Досить затишно, нас четверо в маленькому будиночку.
-Допомогти з посудом? -Ні, вона це любить.
-Я допоможу прибрати зі столу. -Я люблю мити посуд.
-Ти це краще робиш. -Трохи.
-Ось так. -Дякую, приємно.
Я це саме читаю.
Так, я закінчила тиждень тому. Дуже гарна.
Ти читаєш? Ні, в неї аудіокнига.
Вона її слухає,
коли купує онлайн уживаний одяг.
То й що? Це те ж саме. Я читаю.
Просто я сприймаю матеріал інакше.
Гаразд. На мою думку, ти сприймаєш лише розпродажі.
Знаєте, що показували по телеку днями? «Зараження».
-О, ні. -Що? «Зараження»?
Тупий фільм про вірус, з якого його вирізали.
Як проби? Ти все ще знімаєшся і таке інше?
Щось таке. Зараз я в «Морська поліція: Бруклін».
Ти в «Морська поліція: Бруклін»?
Він помічник бухгалтера.
Треба було пересадити волосся.
Що?
Я лише кажу, що в нього випадає волосся.
Якби він його пересадив, коли я йому казала,
у нього було б волосся, і він би знімався.
-Де мені взяти грошей на пересадку? -Попросити батьків.
Вони їх не витрачають на свій будиночок.
Боже, припини розповідати про будиночок.
Твої батьки дуже багаті,
і натяк на розмір будинку некоректний.
І, до речі, коли ми в них гостювали,
у їхньому просторому маєтку в Чикаґо, знаєте, що сталося?
Вони попросили нас поїхати.
Нехай будинок моїх батьків менший, але їхні серця більші.
Боже. Ти говорила про пересадку волосся.
Ти вважаєш це нормальною темою для обговорення з моїми друзями?
Я лише кажу, що тобі варто було послухати мене.
Користуватися краплями.
Краплями! Я знав, що ти скажеш про краплі.
Кляті краплі.
Ніхто ними не користується, сто разів казав!
Актори з Marvel не використовують краплі.
Вони тратять тисячі доларів на складну операцію,
просвердлюють голову і вставляють у неї нове волосся. Ясно?
Боже!
Вибачте, люди. Це негарно, я прошу вибачення.
Певен, що вам незручно. Шкода, що про нас такого не скажеш.
Таке в нас життя. Типовий день.
Трясця, ми таке робимо постійно.
Не знаю чому. Що ми робимо? Знаєш, у чому справа?
Мабуть, ми просто боїмося реальності,
бо в нас ні чорта не відбувається.
Я не можу піти і так просто сказати:
«Гей, будеш зустрічатися з фрілансером»?
Говори про себе. У мене до чорта відбувається.
Справді? І який чорт відбувається?
Бізнес-ідея? Поділися з ними.
Скажи їм. Може, вони інвестують.
-Гаразд, скажу. -Так.
Знаєте, як хтось кудись їде, і їхні квіти треба поливати?
Доглядальники рослин! Так, це воно.
Витрачайте 80 баксів на місяць,
щоб Решмі та її друзі прийшли і…
-Якого дідька? -Це справжня ідея, тож іди до дупи.
Може, вона й справжня,
і це великий незайманий ринок в Америці.
Але я тобі скажу ось що:
ти зі своїми клоунами-друзями із цим не впораєтеся.
Щодня вона приходить додому о 19.00 і каже:
«Ми все ще працюємо над недоліками гасла».
А смердить так, ніби ти видудлила дві пляшки шардоне.
Нехай це стане гаслом. «У нас перегар».
Рада почути, що ти насправді про мене думаєш.
Вибачте.
Піду з нею.
-Вибач. -Усе гаразд.
Хочеш склянку води?
Ні, все гаразд.
Мені так соромно. Вибач.
Не хотіла принести своє лайно до твого дому.
Не потрібно.
Я можу щось зробити?
Ні, не думаю.
Не про таке життя я мріяла.
Я мала б планувати дітей,
вийти заміж, зробити чудову кар'єру.
Відчуваю, ніби змарнувала стільки часу, думаючи,
що це станеться, що одного дня це станеться.
А потім… не знаю, що сталося.
І я гадки не маю, як усе почати знову.
Це просто неможливо.
Боже, мені шкода. Ти не маєш це вислуховувати.
Усе гаразд.
Якого дідька?
Вечір так добре йшов.
Стільки кохання. Це було чудово.
А потім ви почали сваритися, мов дурні.
Ви живете у твоїх батьків? У Квінзі?
Чому я лише зараз про це дізнаюся?
Бо ти мені більше не телефонуєш.
Ми вже не ті друзі, які були.
Коли тебе спіткав успіх,
у тебе з'явилися нові друзі,
а я не пройшов відбір.
Для тебе відборів немає, Деве.
Ми одна сім'я, друже.
Але ти мусиш мені телефонувати.
Мусиш казати, що з тобою відбувається.
Це важко.
У тебе все так добре,
а в мене так погано.
Мені соромно.
У тебе зараз чорна смуга.
І в мене була чорна смуга.
Пам'ятаєш, як я гралася в письменницю в тих журналах?
Я вилізла звідти.
Ти теж зможеш.
Як колись було добре!
Гасали Нью-Йорком, робили що хотіли,
щодня розважалися.
Я і не усвідомлював, як це добре.
Це було жахливо.
Так. Божевілля, бо вечір так добре починався.
Потім стало незрозуміло, потім дуже незручно,
а потім просто сумно.
Але ми з Девом поговорили відверто.
-Справді? -Так.
Було гарно. А що його дівчина казала?
Що вона боїться,
що її життя минає не так, як вона хотіла б.
-Що? -Нічого.
Ти сумна і пригнічена.
Щойно якась пара перед нами посвариться, ти вважаєш це заразним.
Усе гаразд.
Тепер твій голос піднявся на вісім октав.
-Я не буду…Я в порядку. -Я не вірю. В нас усе добре.
Я знаю.
Не дозволяй їм переносити ту шалену енергію на нас.
Наше кохання вічне. Ходи сюди. Ні. Ходи.
-Так. -Гаразд.
Добре. У мене все добре.
Обіцяєш?
-Гаразд. -Добре.
Я піду до ліжка.
-Побачимося там. -Так.
Люба! Ти йдеш? У мене для тебе сюрприз.
Я зроблю ще один дзвінок. Зараз буду.
Гаразд.
Люба, ти йдеш?
Так. У мене ще кілька дзвінків.
До дідька.
Трясця, це рано.
Дідько. Я не хочу вставати так рано і говорити про книжки.
Люди будуть засинати.
Гаразд. Добре, о 9.30?
Гаразд. Буду о 10.00.
Усе одно не почнеться раніше 10.00.
Гаразд. Хто там буде?
Хто буде серед учасників?
Що? Ні. Трясця, ні!
Я не буду цього робити. Бо йому нічого сказати.
І щоразу як я кажу щось хороше, він перефразовує,
повторює і зриває аплодисменти.
Це недобре. Він крастиме мої аплодисменти.
Люба?
Можемо поговорити про дещо серйозне?
Наскільки серйозне? Бо я трохи під мухою.
Хочу бути певна, що я розумію тебе.
Не настільки сильно. Але про дещо.
Гаразд. Звісно. Давай.
Добре. Бо я хочу поговорити про те, щоб завести дитину.
А навіщо нам про це говорити зараз?
Бо ти сказала: «Поговоримо про це за рік».
Уже минув майже рік.
-Минув рік? -Близько десяти місяців.
То минуло десять місяців. Це ж не рік.
Але можемо поговорити. Я лише…
Не знаю. Мені здається, що десять місяців тому
все було інакше.
Я не була найкращою авторкою «Нью-Йорк таймс».
Не думала, що працюватиму над другою книжкою,
яка мене дратує, бо просувається не так швидко, як хотілося б.
Я хочу на цьому зосередитися.
Трясця, я не знаю. Я думаю, нам треба почекати…
Не хочу, щоб ти це казала. Я знаю, що ти скажеш.
-Не хочу, щоб ти це казала. -Звідки ти знаєш, що я скажу?
-Я ще не сказала. -Я знаю. Просто знаю.
-І що, на твою думку, я скажу? -Ти скажеш почекати ще рік.
-Бачиш? Я не це хотіла сказати. -Що ти хотіла сказати?
Я хотіла сказати, щоб ми почекали, доки все не владнається.
-Боже. Це… -Гаразд. Тепер я смішна. Справді?
Ні. Знаєш що? Я лише кажу, що не хочу бути вагітною в 52 роки.
Мені 34. Мої яєчники вже не такі активні.
Не треба знову про яєчники. Ні.
-Так. -Ні.
Ніяких яєчників.
Бо в тебе тюрбан,
ти їси лише натуральні фрукти і ягоди, зрозуміло?
Твої яєчники мають бігати!
Ні, слухай. Я тобі дещо поясню, гаразд?
От ми захотіли завести дитину, і ти кажеш наступного року:
«Люба, я готова до дитини».
Нам треба чекати тієї дитини дев'ять місяців.
Я лише кажу, враховуючи це, треба почати готуватися негайно.
Ось і все. Потрібно почати думати про це.
Гаразд. Я навіть не знаю, де дістати сперму.
Треба йти до клятого банку сперми
і дивитися, як білі чуваки дрочать у склянки?
Немає потреби. Я подумала про донора.
-Кого? -Даріуса.
-Що? Світлошкірого Даріуса? -Даріуса.
Із дивною зачіскою і слабким імунітетом?
У нього не слабкий…
Він сильний, високий, красивий, розумний, добрий.
-О боже. -У нього хороша енергетика.
Даріус.
Я не…
Гаразд. Я не серджуся через Даріуса.
-Так. -Він начитаний.
Добре. Але як його попросити?
Написати повідомлення:
«Може, забіжиш на вечерю, а замість десерту трохи подрочиш».
-Ні. -Я не знаю…
Ні. Слухай. Ми запросимо його на вечерю.
Гаразд.
І просто запропонуємо.
Якщо відмовиться, гаразд. Нічого.
Якщо погодиться, тоді ми…
Так. Що тоді? Якщо він погодиться…
-Ми подумаємо про… -…це буде швидко.
…наступний крок. Не поспішаючи.
Подумаємо про наступний крок. Що ми хочемо зробити…
Тож ми обдумаємо наступний крок, якщо він погодиться.
Обдумаємо наступний крок, якщо він погодиться.
Гаразд, це мене влаштовує.
-Ти погоджуєшся? -Так.
Так!
О боже.
-Тобі пощастило, що я тебе кохаю. -Так.
Бо я буду переживати.
Дякую!
Дідько. Я боялася.
-Я боялася. -Не треба боятися.
Як відсвяткуємо запрошення Даріуса, щоб отримати його сперму?
Зняти тюрбан?
Непогано б було. Принесу травку.
Трясця. Треба розслабити мозок.
-Я нервую. Дідько. -Гаразд.
Не можна починати розмову словом «серйозно».
-А щоб тобі. -Це дуже серйозно.
Ще трохи є цієї. Де моя запальничка?
ЧАСТИНА ІІ
Це було неймовірно.
Так.
Де ти взяла цей рецепт?
Знайшла у старій кулінарній книзі.
Смачно.
-Тебе тут розбещують. -Я знаю.
Не знаю, чи зараз вдалий час про це питати,
але про що ви хотіли зі мною поговорити?
Так.
Ми тут говорили про те, щоб завести сім'ю,
і думали про донорів,
і подумали, чи…
чи не міг би ти стати нашим донором?
-Ви серйозно? -Так.
Овва.
-Мені дуже приємно. -Так.
Так. Ми розуміємо, що це потрібно обміркувати, тож…
Ні, я за. Я із задоволенням це зроблю.
-Що? -Так.
Ти…
Що? Ти… Це так швидко.
Ви для мене дуже важливі,
і стати частиною чогось такого, це неймовірна честь.
-Серйозно. -Господи.
Певен, що не хочеш обдумати це, чи…
Ні. Ви будете неймовірними батьками.
І якщо я можу в цьому допомогти, навіщо мені відмовлятися?
Ми вважаємо тебе чудовим і ми… Щиро дякуємо тобі.
Я дуже зворушений, що ви про мене подумали.
Ми вибирали між тобою і Бастою Раймзом.
То що робити далі?
Потрібно йти до лікарні абощо?
-Гаразд. Вибач, ні. -Ти можеш прийти сюди.
Так. Ти прийдеш сюди, бо лікарні дуже дорогі.
Ми можемо зробити це тут.
-Тут? -Так.
Як це вийде?
Ти просто прийдеш сюди
і зробиш внесок. Свій…
Вклад.
Свій вклад у справу, а далі ми самі.
Гаразд, так вийде.
Так, можливо.
-Так. -Це можливо.
Це чудово.
-Так. -Я відчуваю, що нам усім треба обійнятися.
Так буде менш незручно.
-Прошу. -Можна нам обійнятися?
-Так. -Ходи сюди.
Дякую.
-Це чудово. -Господи.
-Що, ігристого? -Так.
-Так? -О так.
-Я краще «Спрайт». -Відсвяткуємо.
Світлошкірий Даріус. Дайте пройти.
Дитина.
Це неймовірно.
АМЕРИКАНСЬКІ МЕБЛІ - АФРИКА
Не віриться, що він так швидко погодився.
Так, мені теж.
Але я не проти, щоб він був донором.
-Справді? -Так.
Тобі подобається?
Мабуть, поговорю з юристами,
і ми рухатимемося далі.
Гаразд. А куди рухатимемося?
Він прийде сюди і випустить сперму в нашу чашку?
Ти смішна.
Зачекай. Ти не проти? Ми це зробимо?
Так, я не проти. Я хочу це зробити.
Гаразд.
Добре.
Гаразд.
-Треба бути обережними з іграшками. -Так.
Бо я від початку була лесбійкою.
Мені подобалися вантажівки, черепашки-ніндзя.
Так.
А мама приносила мені ляльку Едді.
Яку ляльку Едді?
Вона називається «Американка».
Навчає історії і таке інше.
-І в них були й чорні. -Так.
І, звісно, чорні були рабами.
-Так. У мене була лялька-раба. -У тебе була лялька-раба?
У нас були однакові сукні.
Я така: «Мамо, ти що, не бачиш? Я лесбійка».
-Дивно. -Шалено.
До речі, про рабство.
Як ми розповімо нашій дитині про расизм і таке інше?
-Рано. Не потрібен нам Сімпсон у сім'ї. -Так.
Треба з ними поговорити. Не можна, щоб наші діти говорили про велику Америку.
-Ні, не можна. -Так не буде.
Я хочу, щоб дитина мала надію, але була реалісткою.
Треба дивитися передачі про расизм, коли дитина буде в утробі,
щоб вона на виході знала, що це реально.
-Справді, люба? -Що?
До нас прийде чоловік, щоб подрочити в чашку.
Навіщо йому закуски?
Я хочу, щоб йому було затишно. Щоб була відповідна енергетика.
Ти ж не вигадала щойно щось нове?
Я б замовила піцу, та й по тому.
Я не хочу, щоб у нього були масні руки.
Бачиш. Тому наша дитина вийде до біса вишуканою.
Що?
Ти щойно сказала «наша дитина».
Бо в нас буде дитина.
Потанцюєш зі мною?
-О так. -Справді?
-Так. -Гаразд.
Люба, прийшов Даріус!
-Привіт! -Привіт!
-Заходь. -Усе гаразд?
-Так. Усе добре. Дякую, що прийшов. -Добре.
Заходь, любий.
-Ось вона. -Як справи, друже?
-Як ти? -Рада тебе бачити.
Овва. Нівроку.
Тут сир, вино. Троянда.
Це чудово.
Яка романтика, щоб я побув наодинці з собою.
-Ми хочемо, щоб ти був задоволений. -Так.
Мені зробити це у цю склянку?
Так, ми хочемо, щоб ти справді розслабився.
Ось ноутбук, якщо ти захочеш зайти в Інтернет.
Лише скажеш нам, коли закінчиш, бо час має значення.
Зрозумів.
-Гаразд. Щасти тобі. -Дякую.
Так, друже.
Гаразд, любий. Дякую.
Гаразд. То…
Зробімо це.
Мило.
Неймовірно, вилупок дрочить на нашому дивані.
-Справді. Дивно. -Він замшевий.
Він не міг зробити це у ванні.
Знаю. Мені його привезли з Німеччини.
Знаю.
І я люблю дрімати на тому дивані.
Знаю. Тепер на ньому будуть спогади.
Господи. На ньому будуть брати і сестри нашої дитини.
Так.
-Алло. -Агов. Готово.
Справді?
-Гей. -Гей.
-Ось. -Дякую.
-Дякую. Щиро дякую, любий. -Щиро вдячні.
-Круто. Ходімо. -Гаразд. До зустрічі.
-Побачимося. -Ти найкращий.
-Гаразд. Ноги догори. -Гаразд.
Добре.
Глянь, чи там немає бульбашок.
Дивлюся. Там немає бульбашок.
-Гаразд? -Так.
Добре. І…
Господи. Це огидно.
Ось так.
Усе гаразд?
-Гаразд. Це все. -Добре.
-Тобі щось принести? -Чому ти не плакала?
Не знаю.
Я намагалася усвідомити.
Ніколи не була в такій ситуації.
Ти здаєшся такою відстороненою.
Ти відчуваєш полегшення, Деніз.
Що?
Визнай.
У душі ти щаслива, що я більше не вагітна.
Люба, я тримала твою руку впродовж усього періоду.
Я така ж спустошена, як і ти.
Ні. Ти тримала мене за руку, а я постійно тебе тягла за собою.
І намагалася переконати себе…
що ти хочеш цього так само, як і я, але…
Може, нам не варто мати дитину.
То ти вже не хочеш мати дитину?
Я хочу мати дитину.
Я лише не знаю, чи з тобою.
Переклад субтитрів: Олена Скібіцька