Serien ønsker å underholde og informere, ikke gi medisinske råd.
Rådfør deg alltid med lege før du endrer kosthold eller livsstil.
De fleste av oss vil ikke tenke på å dø,
bli skrøpelige, miste livskraft,
lukke øynene for siste gang.
Jøss, min venn.
Men én ting er sikkert, det kommer.
Spørsmålet er når.
Hvor mange år får du ut av kroppen din?
Og kan vi påvirke saken?
Jeg har funnet ut at det meste man tror fører til et langt, sunt liv
er feilaktig eller direkte feil.
Vi bryr oss jo om dette.
Hvert år bruker amerikanere milliarder på kosthold, trening og kosttilskudd.
Men det funker åpenbart ikke for oss.
Faktum er at de fleste lar gode år gå fra seg.
Omtrent to tredjedeler av verdens befolkning,
åtte milliarder mennesker,
vil dø for tidlig av en sykdom som kan unngås.
Og i USA, for første gang på hundre år,
er forventet levealder på vei ned.
Hvordan fikser vi dette?
Jeg tror ikke vi bør prøve å forhindre døden.
Vi bør lære å leve.
Hva om vi kan løse gåten bak et langt liv?
Jeg har brukt de siste 20 årene på å gjøre nettopp det.
Men i stedet for å lete etter svar i petriskåler eller prøverør,
fant jeg fem steder i verden
der folk får de resultatene vi ønsker.
Noen av disse stedene er øyer.
Andre steder er fjell.
Noen er avsidesliggende, og noen er overraskende urbane.
De er veldig forskjellige på overflaten,
men har de samme fellesnevnerne.
De følger omtrent den samme oppskriften
som fører til de lengstlevende menneskene på planeten.
De har høyest andel hundreåringer i verden.
De lever energiske, aktive, lykkelige liv,
og den største oppdagelsen er at de lever lenger uten å prøve.
Og deres hemmeligheter kan hjelpe oss
med å få hvert eneste gode år vi kan få ut av kroppen.
Det er løftet til De blå sonene.
Lev til du blir hundre: De blå sonenes hemmelighet
Kveldens foredragsholder har brukt de siste 20 årene
på å finne de lengstlevende i verden for å lære av deres visdom.
Dan Buettner er en National Geographic Explorer
og bestselgende forfatter.
Han har brukt visdommen til å øke levealderen
i flere lokalsamfunn over hele USA.
Velkommen, Dan.
Jeg skulle ikke bli en levetidsguru eller fikse USAs helsevesen.
Jeg havnet her på en uventet måte.
Det begynte med faren min og faren hans.
Faren min var en god far som ga meg denne eventyrtrangen.
Det gøyeste han visste, da vi var barn, var å dra ut i naturen i ukevis av gangen
sammen med meg og brødrene mine.
Og bestefar ville at jeg skulle bli en god idrettsutøver,
men jeg satt alltid på benken.
Men han ga meg min første sykkel,
og det ble min billett til å oppleve verden.
Etter endt utdannelse
da folk rundt meg gjorde produktive ting,
dro jeg ut for å sette tre verdensrekorder ved å sykle fem kontinenter på tvers.
GUINNESS REKORDBOK
Vi har opplevd orkaner, jordskjelv og flom.
Vi trodde ikke vi ville klare det.
Her har vi et kart over hele verden. Vis oss hvor du endte opp.
Etappen gjennom Sovjet slo verdensrekorden.
-Gratulerer. -Takk.
Hyggelig å møte deg. Takk for at du kom.
Når man har syklet verden rundt og slått rekorder, hva gjør man da?
Jeg så etter eventyr med mening.
Jeg måtte finne en ekspedisjon som løste et stort mysterium.
Og jeg husker at jeg en dag
så en studie fra Verdens helseorganisasjon
som slo fast at Okinawa i Japan
hadde de lengstlevende menneskene
i verdenshistorien,
og jeg sa: "Det er et godt mysterium."
Rundt 150 mil sør for Tokyo ligger en samling med øyer,
det er på en måte Japans svar på Hawaii.
Flotte sandstrender, tropiske jungler, turkis vann.
Men enda viktigere er det at i mange hundre år
har dette vært De udødeliges land.
Okinawa i Japan har fått frem
den lengstlevende befolkningen i menneskehetens historie.
De har en brøkdel av diabetesraten.
De har en femtedel av raten for hjertesykdommer, lite demens,
og de lever til de blir 100 år
langt oftere enn folk i USA.
Og tallene er spesielt ekstraordinære blant kvinner.
-Hadde jeg bare fått nummer én. 14 poeng. -Det var så nært.
-Kastet du? -Det gjorde han, ja.
-Er alle ferdige? -Ja.
-Bestemor sin tur. -Lykke til!
Du klarer det!
101 ÅR
Så nær.
Fantastisk.
Hvordan er dere i slekt med Umeto-san?
Tre av dem er barnebarna mine.
Og dette er min andre sønn.
Og det er den første datteren og den andre datteren.
Ok, så vi har tre generasjoner her.
Jeg er et ungt barn på 61.
Hvis jeg vil bli 101 år, hva er hennes anbefaling?
Du er fortsatt et barn!
Jeg tar den.
Ha det moro hele tiden.
Ikke bli sint.
Ha det gøy med alle. Gjør alle glade.
Jeg blir aldri sint.
Så nøkkelen er å være avslappet, ikke la ting irritere deg,
og å tilgi fort?
Så dette…
Denne latteren gir oss lang levetid.
Det liker jeg å høre.
Ikke bli forkjølet
Ikke fall ned
Ikke glem å le
Og snakk ofte
101 år gamle Umeto-san. Hun er vital, energisk, morsom, positiv.
Hun spiller banjoinstrumentet fra Okinawa,
og hun klimprer med presisjon.
Hun glemmer ingen noter, hun synger en sang.
Hun har den kognitive evnen, den livskraften,
den positiviteten i én pakke.
Jeg ser på henne og sier: "Det vil jeg ha."
Da jeg kom hit for 20 år siden, visste jeg ikke hvordan jeg skulle gå frem.
Hva kan det være?
Hva gjør disse menneskene for å produsere så mange hundreåringer
og skape et liv der de lever lenge og er mentalt kvikke til siste slutt?
Mitt oppdrag var å finne svaret.
Jeg fikk tak i all forskning jeg kunne i Okinawa
og begravde meg i den.
Jeg fant et kart
over hvor hundreåringer befant seg i Japan.
Det var svært få hundreåringer i nord,
og jo lenger sør du kom, desto flere hundreåringer var det.
Aller flest var det i Okinawa.
Så jo lenger sør man kommer mot ekvator her,
blir det varmere. Så hva betyr et varmere klima?
De har flere vekstperioder.
Det må være noe her
som disse menneskene tar, bevisst eller ubevisst.
Kanskje et ekstrakt fra en grønnsak.
Kanskje det er en urt eller et krydder som er hemmeligheten bak levetiden.
Jeg så på kostholdsundersøkelser
og fant en som sammenlignet kostholdet i Okinawa
med resten av Japan rundt 1950.
Man ser på hva okinawanere spiser, ting som kjøtt, egg og fisk,
og det er én til to prosent av kaloriinntaket.
Og så er det én matgruppe på omtrent 70%,
og den ene råvaren er beni imo,
lilla søtpoteter.
I resten av Japan fikk de bare 3 % av kaloriene fra søtpoteter.
Og hovedårsaken til at okinawere spiste så mye beni imo
var at søtpoteter var tyfonsikre.
Søtpoteten lå trygt i jorda.
Disse søtpotetene er fulle av komplekse karbohydrater og fiber,
og de har til og med 150 % mer av aktive antioksidanter enn blåbær.
Og selvfølgelig sier man: "Dette må være svaret!"
Jeg har reist verden rundt i 20 år
for å finne ut hvordan folk lever lenge.
Hvilken mat fra Okinawa bør folk prøve
hvis de vil leve lenger?
Vel… Bare én ting?
Én.
Det er ingen ingrediens som er best.
Hva med beni imo? Denne lilla søtpoteten.
Okinawa hadde en periode med matmangel,
og vi ble reddet av disse søtpotetene.
Men all mat har sterke medisinske krefter.
Morbærblader er bra mot sår hals.
Blekksprutblekksuppe fjerner giftstoffer.
Klimaet i Okinawa er varmt,
og asa-sjøgress frigjør varme fra kroppen.
Og mugwort er betennelseshemmende.
Og karella har forbindelser som faktisk senker blodsukkeret,
noe som kan forklare lavere diabetes her.
Og så er det tofu.
Tofu er laget av soyabønner
og gir oss flere helsemessige fordeler.
Det senker kolesterol, noe som reduserer risikoen for hjertesykdom.
Og det kan til og med forsinke utviklingen av enkelte kreftformer.
Okinawanere spiser tre gram soyaprodukter per dag, inkludert tofu.
Og okinawansk tofu er spesiell. Den har mer protein og sunt fett
sammenlignet med annen tofu.
Så i kostholdet er det ikke én ingrediens
eller stoff som forklarer levetiden i Okinawa.
De spiser en rekke matvarer
som har medisinske egenskaper eller helsemessige fordeler.
Det er faktisk spennet av matvarer som gjør at folk lever lenge her.
Og det de spiser her er bare en del av ligningen.
Det andre spørsmålet er hvor mye de spiser.
I USA anbefaler myndighetene rundt 2000 kalorier per person per dag,
men amerikanere får i seg 3600 kalorier per person per dag i gjennomsnitt.
For å komme til bunns i dette
må jeg snakke med Marion Nestle.
Du vet nok bedre enn noen andre i USA
hvordan 73 % av USAs befolkning ble overvektige.
Det er forbløffende.
Tidlig på 1970-tallet sa landbruksministeren
at vi må produsere mer mat til verden. Han fikk bønder til å dyrke mer mat.
Og plutselig,
fra 1980 til 2000, økte antall kalorier i matforsyningen
fra 3200 per person per dag til 4000.
Matindustrien måtte selge alt det.
I et miljø der alle har 4000 kalorier om dagen tilgjengelig
betyr det at man må få folk til å spise mer.
Resultatet var at porsjonene ble større.
Og det er også laget for å få deg til å spise mer.
En del er tekstur, de er sprø eller har en herlig munnfølelse.
De er farget slik at de er tiltrekkende.
De har mange tilsetningsstoffer som gjør at de smaker godt.
Man får i seg flere kalorier uten at man innser det.
Men i Okinawa så vi folk som spiste mye mindre mat hver dag,
omtrent 2000 kalorier.
Noe av grunnen er
at de spiste næringsrik mat som ikke hadde mye kalorier.
I USA spiser vi kanskje en liten hamburger til lunsj,
og den sluker vi på et minutt eller to.
Men i Okinawa kan lunsj bestå av chanpuru, stekte grønnsaker,
gode urter og tofu.
De kan kose seg med den store haugen med mat.
Man spiser og føler at man fråtser,
men dette har færre kalorier enn en hamburger.
Og det andre er sjokkerende enkelt.
De har et genialt lite triks.
Før måltider messer de tre ord: "hara hachi bu",
som betyr "åtte av ti".
Det betyr: "Slutt å spise når magen er 80 % full".
De blir mette, ikke stappmette.
Når man spiser mat med lavt kaloriinnhold,
og man minner seg selv på å slutte å spise når man er 80 % mett,
da spiser du mindre.
Over tid har dette ført til en befolkning med mindre overvekt.
I dag, i Okinawas storby, ser du alt du vil se i enhver storby.
Motorveier, trafikk og gatekjøkken.
Men hvis du vil finne Okinawas kultur for lange liv,
må du ut av byen og til landsbygda der man fortsatt finner en livsstil
som har produsert hundreåringer i flere århundrer.
Se på dette.
Jeg ser allerede tegn på lang levetid.
Det, om jeg ikke tar feil, er salat.
De ser oss ikke.
-Beklager. Å nei. -Denne veien.
Vet du hva denne dragen betyr? Jeg ser dem overalt.
Det er ikke en drage. Dette kalles Shisa.
Det må du huske, for de representerer Okinawa.
Ok.
Se på dette stedet.
-Jøss. -Jeg elsker den hagen.
Hallo.
Hun har en fin sykkel. Jeg liker henne allerede.
Hvor gammel er du?
-Nittifire. -Herregud.
Hun syr. Hva syr hun?
Vi la merke til at du syr ting.
Jeg bruker en symaskin!
Sydde hun kjolen?
-Ja, jeg laget den. -Ja vel.
Den er flott.
Den gikk gjennom!
Fantastisk.
Hei!
Jeg er omtrent 97, ganske gammel nå.
Hun sier at hun fortsatt har muskler.
Jeg ser det!
Ja!
Imponerende muskler.
Hva er hemmeligheten bak å leve lenge? Og å beholde vitaliteten?
Det er ikke nok for mennesker bare å gå.
Du må ha fart.
87 ÅR
Fart, slik.
Jøss!
Du må gjøre dette.
Herregud!
Så etter å ha tilbrakt tid med eldre mennesker i Okinawa,
la jeg merke til at de ikke hadde møbler i husene
bortsett fra et lavt bord og en matte.
Disse folkene satt på gulvet.
Vi fant 103-åringer
som reiste seg 30 ganger om dagen! Det er som å ta 30 knebøy.
De styrker kjernemuskulaturen og underkroppen.
De forbedrer balansen. Kan det forlenge levetiden?
Det viser seg at i USA
er en av de ti største årsakene til at eldre dør, at de faller.
De har svake bein og dårlig balanse
fordi de sitter i stoler og stresslesser hele dagen.
Det andre jeg la merke til er at alle,
selv folk over hundre, har en hage.
Så hver dag er de ute og luker,
vanner og planter eller høster fersk frukt og grønnsaker.
Og dette kan ta en eller to timer per dag
med forsiktig fysisk aktivitet med lav intensitet og små bevegelser.
Og når man tenker over det, trente de ikke.
De har sterkere bein, mye bedre balanse,
og de dør ikke av disse sykdommene.
Og dermed får vi noe nytt å tenke på om vi vil leve lenger.
Se på det!
Jeg skjenker litt te.
Takk.
Vi drikker litt.
Jeg pensjonerte meg i 1983.
Alt jeg gjorde var å gå frem og tilbake fra hagen til huset.
Det var kjedelig.
Så jeg gikk rundt til alle husene
og sa: "Vi lager en moai."
Jeg lærte om grupper som kalles moaier.
En moai er en sosial krets
med folk som slo seg sammen i et spleiselag
for å hjelpe hverandre i vanskelige tider.
En av vennene våre falt da de gikk på do om kvelden
og ligger på sykehus nå.
Moaien vår fortsetter å hjelpe
ved å samle inn penger vi gir til dem.
På overflaten er en moai bare en økonomisk ordning.
Men jeg tror fordelene går utover dette.
Jeg lurer på om det å tilhøre en moai
har hjulpet dere å bevare livskraften når dere bikket nitti.
Vi er vennlige med hverandre og lærer å synge og danse sammen.
Vi møtes for å snakke sammen.
Det er hemmeligheten bak et langt liv.
Man kan tenke: "Ja, og hva så?
Hva hjelper det å henge med andre?"
Vel, i USA har vi en ensomhetsepidemi.
En befolkning som blir mer ensom,
stadig mer isolert,
og som trenger menneskelig samvær mer enn noensinne.
Nå oppdager vi at i USA
kan ensomhet koste 15 år av forventet levetid.
Tenk på det. 15 år!
Det finnes ingen pille, intet kosttilskudd, ingen medisin
som kan gi oss i nærheten av 15 år.
Men her i Okinawa
får de de årene ved å skaffe seg venner,
forplikte seg til de vennene,
og tilbringe tid med vennene hver dag.
Jeg begynte å se på de åpenbare levetidsfaktorene
som kosthold og trening,
men så snublet jeg over moai-ideen,
og den åpnet øynene mine.
Jeg blir åpen for muligheten for flere overraskende innsikter
som kan vise seg å være sterke faktorer når det gjelder levetid.
For folk i Okinawa er andre verdenskrig veldig til stede.
De led utrolig tøffe tider.
De opplevde flere dødsfall enn amerikanerne.
Under krigen
ble 200 000 mennesker drept i Okinawa.
Jeg tror de har et sterkt posttraumatisk stressyndrom.
Hun jobbet for myndighetene…
…og de ga dem en granat.
"Hvis fienden tar deg og prøver å skade deg,
bruk denne granaten."
Og vi var så nær å gi opp og begå selvmord
da vi ble reddet av soldater.
De sa: "Krigen er over. Livet er en gave."
Da moren min og broren min døde…
Jeg kunne ikke være hos dem den siste tiden.
De husker krigen godt.
Det er det første eller andre de snakker om,
og det var en tragedie, men på en måte en arv også.
Men jeg er så glad for at jeg kravlet ut av det helvetet og overlevde.
Jeg sier til barna mine:
"Uansett hva,
uansett hvor fattig du er, kan du overleve.
Hold ut alt."
Og jeg pleier å si at fortiden
var en forferdelig opplevelse i Okinawa.
Men på tross av det,
skapte de sunne, lykkelige forhold.
Nyt nået. Det er viktig.
Man skulle tro at en slik hendelse ville ta knekken på levetiden.
Men jeg lurer på
om dette bidrar til deres lange liv
på kontraintuitive måter.
Det er et fenomen i Okinawa kalt ikigai,
og det er en av de største faktorene bak deres lange levetid.
Jeg gir mitt bidrag til verden.
Kunsten min vil vare i hundrevis av år etter at jeg dør.
Dette er min ikigai. Jeg er velsignet.
Vi besøkte hundreårshuset.
Og vi sjekket den fysiske og medisinske tilstanden,
og etter det spurte jeg:
"Hva er din ikigai?"
Ikigai er et slags oppdrag. En følelse av mening.
Jeg tror at ikigai er hovedfaktoren
for hundreåringenes åndelige helse.
Hvis vi mister ikigai, dør vi.
Okinawanere snakker ikke om pensjonering.
Når de blir 60, 70, 80, 90, jobber de fortsatt.
De jobber kanskje bare i hagen for å dyrke litt grønnsaker.
De kan ha en bod der de bare jobber om morgenen.
De holder hjernen i gang. De holder kroppen i gang.
De kan oppsummere livets mening,
grunnen til at de våkner om morgenen.
De får hele tiden høre at: "Du teller. Vi trenger deg."
Folk som er gjennomsyret av en konstant følelse av mening,
de kjenner sine verdier, og det gjør små avgjørelser veldig enkle,
fordi man har en kjerne.
Mine opplevelser på Okinawa lærte meg
at kontraintuitive, uutforskede ting øker levetiden mer enn noe annet.
Jeg visste det ikke da,
men dette var begynnelsen på et mye større puslespill.
Rundt denne tiden
kom det rapporter om enda et område med lang levetid,
helt andre omgivelser
på en annen øy på den andre siden av planeten.
En klynge av hvitkalkede landsbyer høyt i fjellene på Sardinia,
og nesten vertikale gater, omgitt av ulendt terreng.
Gjorde de det samme som folk i Okinawa?
Eller var det flere hemmeligheter å oppdage?
Mitt oppdrag var å finne det ut.
Tekst: Kjetil Almås