Serija želi zabaviti i informirati,
ne davati liječničke savjete.
Savjetujte se s liječnikom o zdravlju ili prije promjene načina života.
Većina nas ne želi misliti o umiranju,
o krhkosti, gubitku vitalnosti,
sklapanju oči po posljednji put.
Prijatelju moj.
Ali jedno je sigurno, smrt dolazi.
Pitanje je kad.
Koliko će godina trajati vaše tijelo?
I možemo li ikako utjecati na to?
Otkrio sam da je većina onoga što ljudi misle da vodi do duga, zdrava života
neinformirano ili jednostavno pogrešno.
Nije da uopće ne marimo o tome.
Amerikanci troše milijarde dolara
na prehranu, članstva u teretani i dodatke.
Ali to nam očito ne pomaže.
Činjenica je da većina nas ne iskoristi najbolje godine u potpunosti.
Diljem svijeta oko dvije trećine
od osam milijarda ljudi na planetu
prerano će umrijeti od bolesti koju mogu izbjeći.
A u Americi, prvi put u stoljeću,
životni vijek opada.
Kako ćemo to riješiti?
Vjerujem da nećemo uspjeti pokušavanjem sprječavanja smrti.
Moramo naučiti živjeti.
Što ako shvatimo kako dugovječnost funkcionira?
Proteklih 20 godina proveo sam pokušavajući postići upravo to.
No umjesto da tražim odgovore u Petrijevim zdjelicama ili epruvetama,
našao sam pet mjesta diljem svijeta
gdje ljudi postižu željene rezultate.
Neka su od tih mjesta otoci.
Druga su mjesta planine.
Neka su nevjerojatno udaljena, a neka su iznenađujuće urbana.
Iako se na površini znatno razlikuju,
nevjerojatno je da svi dijele iste zajedničke nazivnike.
Svi slijede otprilike istu formulu
koja stvara najdugovječnije ljude na planetu.
Ti ljudi žive do 100 godina pri najvišim stopama na svijetu.
Žive živahnim, aktivnim, sretnim životom,
a možda je i najveća pouka to što žive duže bez posebnog truda.
Njihove tajne mogu pomoći svakomu od nas
da izvučemo što više dobrih godina iz naših tijela.
To je potencijal plavih zona.
TAJNE PLAVIH ZONA
Večerašnji govornik posljednjih je 20 godina proveo
tražeći najdugovječnije ljude na svijetu i učeći njihovu mudrost.
Dan Buettner istraživač je National Geographica
i vrlo popularan autor.
Primijenio je tu mudrost
kako bi produžio životni vijek
desetaka zajednica diljem Sjedinjenih Država.
Dane, dobro došao.
Nisam planirao biti guru dugovječnosti
ni popravljati zdravstveni sustav.
Do toga sam došao neočekivano.
Počelo je s mojim tatom i njegovim tatom.
Moj je tata bio sjajan otac jer mi je usadio osjećaj pustolovine.
Njegova ideja zabave kad smo bili mali bila je da tjedne provodi u divljini,
vodeći mene i braću.
Moj je djed uvijek želio da budem sjajan sportaš,
a ja sam uvijek bio na klupi.
No dao mi je prvi bicikl
i to mi je pružilo priliku da vidim svijet.
Kad sam završio fakultet
u doba kad je većina ljudi radila produktivne stvari u životu,
ja sam htio postaviti tri svjetska rekorda biciklizmom na pet kontinenata.
GUINNESSOVA KNJIGA REKORDA
Prošli smo kroz uragane, potrese i poplave,
mislili smo da nećemo uspjeti.
U redu, imamo kartu cijelog svijeta.
Gdje si završio?
Sovjetskom etapom postigao sam Guinnessov rekord.
-Čestitam. -Hvala.
Drago mi je. Hvala ti što si ovdje.
Kad obiđeš svijet i srušiš sve te rekorde,
što dalje?
Morao sam naći pustolovinu s ciljem.
Za mene je to značilo da moram naći ekspediciju koja će riješiti veliku tajnu.
Sjećam se da sam jednog dana
naišao na istraživanje Svjetske zdravstvene organizacije
koje je otkrilo da na Okinawi u Japanu
žive najdugovječniji ljudi
u povijesti svijeta.
I rekao sam: „To je dobra tajna.”
Oko 1450 km južno od Tokija
nalazi se otočje
koje podsjeća na Havaje u SAD-u.
Pješčane plaže,
tropske džungle,
tirkizno more.
I još važnije,
stotinama godina
ovo je zemlja besmrtnika.
Japanska Okinawa dala nam je
najdugovječniju populaciju u povijesti.
Imaju vrlo nisku stopu dijabetesa.
Imaju petinu stope srčanih bolesti,
vrlo malo demencije
i dožive stotinu godina
brzinom koja uvelike nadmašuje SAD.
A brojke su posebno izvanredne među ženama.
-Da sam bar jedinicu. 14 bodova. -Bilo je tako blizu.
-Jesi li ti bio? -Jest, da.
-Jesu li svi završili? -Jesu.
-Sljedeća je baka. -Sretno!
Možeš ti to!
DOB: 101 GODINA
Tako blizu.
Nevjerojatno.
Zanima me u kakvu ste rodu s Umeto-san.
Tri su moje unuke.
A ovo je moj drugi sin.
To je prva i druga kći.
Dobro. Ovdje imamo tri generacije.
Ja sam dijete od 61 godine.
Ako želim doživjeti 101 godinu, što mi poručuje?
Još si dijete!
Prihvaćam.
Uvijek se zabavljaj.
Ne ljuti se.
Zabavljaj se sa svima. Usrećuj sve.
Ja se ne ljutim.
Dakle, ključno je biti opušten, ne uzrujavati se
i brzo opraštati?
Dakle, taj…
taj nam smijeh donosi dugovječnost.
Sviđa mi se to. Osjećam to.
Nemoj se prehladiti
Nemoj pasti
Ne zaboravi se smijati
I često razgovaraj
Umeto-san ima 101 godinu.
Vitalna je, energična, duhovita, optimistična.
A zatim svira na okinavskom bendžu,
precizno prebirući po žicama.
Bez pogrešne note.
Pjeva tu pjesmu.
I ima te kognitivne sposobnosti,
tu vitalnost
i optimizam u jednom paketu.
Gledam je i kažem: „Želim to.”
Kad sam prvi put došao na Okinawu prije 20 g.,
nisam znao kako istraživati dugovječnost.
Što bi mogla biti?
Što ti ljudi rade kako bi proizveli toliko stogodišnjaka
i stvorili život u kojem dugo žive
te ostaju bistri do samoga kraja?
Moja je misija bila da to saznam.
Tražio sam sva akademska istraživanja o Okinawi
i zadubio se u njih.
Pronašao sam kartu koncentracije stogodišnjaka u Japanu.
Bilo je jasno da je na sjeveru malo stogodišnjaka,
ali što ste išli južnije, to je koncentracija stogodišnjaka rasla,
s najvećom koncentracijom na Okinawi.
Shvaćate da što smo bliže Ekvatoru,
to je toplije.
Što znači toplija klima?
Imaju više sezona rasta.
Ovdje zasigurno postoji nešto
što ti ljudi uzimaju, svjesno ili nesvjesno.
Možda ekstrakt povrća.
Možda je biljka ili začin
ključ dugovječnosti.
Počeo sam istraživati ankete o hrani
i našao sam jednu koja uspoređuje prehranu Okinawe
s ostatkom Japana oko 1950. godine.
I čitate tablicu onoga što Okinavci jedu,
poput mesa, jaja i ribe,
a to je samo 1 do 2 % unosa kalorija.
A na jednu vrstu hrane otpada oko 70 %,
a ta je hrana beni imo,
ljubičasti batat.
U ostatku Japana
jeli su samo tri posto kalorija iz batata.
Možda je glavni razlog zašto su ga Okinavci toliko jeli
bio taj što je batat otporan na tajfune.
Beni imo bio je siguran pod zemljom.
Ovi batati puni su složenih ugljikohidrata i vlakana,
a imaju čak 150 % više aktivnih antioksidansa
od borovnica.
Pa onda, naravno, pomislite: „To mora da je to!”
Putujem svijetom već 20 godina
i pokušavam shvatiti kako ljudi dugo žive.
Koju okinavsku hranu ljudi trebaju probati
ako žele živjeti duže?
Pa… samo jednu?
Jednu.
Ne postoji samo jedan najbolji sastojak.
A beni imo? Ovaj ljubičasti batat.
Okinawa je prošla razdoblje nestašice hrane
i spasio nas je taj krumpir.
Ali sva hrana ima snažna ljekovita svojstva.
Listovi duda dobri su za upalu grla.
Juha od lignje služi za detoksikaciju.
Na Okinawi je jako vruće,
a alga asa oslobađa toplinu iz tijela.
Tu je i divlji pelin, dobro protuupalno sredstvo.
I gorka dinja. Ima neke spojeve koji zapravo smanjuju šećer u krvi,
što može objasniti niže stope dijabetesa.
A tu je i tofu.
Tofu je napravljen od sojine skute
i nudi više zdravstvenih prednosti.
Dokazano snižava kolesterol
i smanjuje rizik od srčanih bolesti.
U nekim slučajevima čak može usporiti napredovanje nekih vrsta raka.
Okinavci na dan pojedu prosječno 85 grama proizvoda od soje, uključujući tofu.
Okinavski je tofu poseban.
Zapravo ima veću koncentraciju bjelančevina i dobrih masnoća
u usporedbi s drugim vrstama tofua.
Što se tiče prehrane, ne postoji jedan sastojak
ili spoj odgovoran za okinavsku dugovječnost.
Konzumiraju različitu hranu
koja ima ljekovita svojstva ili je korisna za zdravlje.
Dakle, određen dijapazon hrane vjerojatno ovdje omogućava dugovječnost.
Ono što Okinavci jedu zapravo je samo dio jednadžbe dugovječnosti.
Drugo je pitanje koliko jedu.
U SAD-u FDA preporučuje oko 2000 kalorija po osobi dnevno,
ali Amerikanci u prosjeku unose
3600 kalorija po osobi dnevno.
Kako bih to riješio,
moram razgovarati s Marion Nestle.
Vjerojatno bolje od ikoga u Americi znate
kako smo došli do stope od 73 % pretilih Amerikanaca.
Da, nevjerojatno.
Početkom 1970-ih ministar poljoprivrede rekao je
da moramo proizvoditi više hrane.
Farmeri su uzgajali više hrane.
Odjednom,
od 1980. do 2000. godine broj kalorija u opskrbi hranom
porastao je s 3200 kalorija po osobi, dnevno, na 4000.
Industrija hrane to je morala prodati.
U okruženju u kojem je za svakoga
dostupno 4000 kalorija na dan
to znači da ljudi moraju jesti više.
Vidjeli smo da se porcije povećavaju.
I još više od toga, hrana je formulirana tako da želite više jesti.
Dio je toga tekstura pa je hrana hrskava ili vam jako godi u ustima.
Hrana je obojena kako bi izgledala privlačno.
Sadrži mnogo aditiva za dobar okus.
Unosit ćete više kalorija nego što biste inače,
a da i ne znate.
Ali na Okinawi smo vidjeli ljude koji su jeli mnogo manje hrane,
oko 2000 kalorija na dan.
Jedan je razlog
što su imali hranjivu hranu koja nije imala puno kalorija.
U Americi za ručak možemo pojesti mali hamburger
i to možemo pojesti za minutu ili dvije.
Ali na Okinawi bi ručak mogao biti
ovaj chanpuru, kratko popržena hrana,
ukusno bilje i tofu.
I mogu uživati u toj gomili hrane.
Ako puno jedete, mislite da ste krajnje proždrljivi,
ali to ima manje kalorija nego hamburger.
Drugi je dio šokantno jednostavan.
Imaju genijalan trik.
Prije obroka pjevaju tri riječi:
„hara hachi bu”,
što doslovno znači „osam od deset”.
Njima to znači „prestani jesti kad ti je želudac 80 % pun”,
što dovodi do sitosti bez prejedanja.
Kad jedete hranu s malo kalorija
i pritom se podsjećate
da prestanete jesti kad ste 80 % siti,
prirodno jedete manje.
S vremenom je to stvorilo populaciju
koja manje pati od pretilosti.
Danas u velikom gradu Okinawe
vidite sve što možete vidjeti u bilo kojem većem gradu.
Autoceste, prometnu gužvu i brzu hranu.
Ali ako želite naći pravu kulturu dugovječnosti Okinavaca,
morate otići iz grada u ruralna područja,
gdje još možete vidjeti način života
koji stoljećima stvara stogodišnjake.
Pogledajte.
Već vidim znakove dugovječnosti.
To je, ako se ne varam, zelena salata.
Ne gledaju nas?
-Oprostite. Joj, ne. -Idemo ovuda.
Znate li što ovaj simbol zmaja znači? Posvuda ih vidim.
To nije zmaj. Zove se Shisa.
Shisa, morate zapamtiti jer to predstavlja Okinawu.
Dobro.
Pogledajte samo ovo mjesto.
-Opa! -Jako mi se sviđa taj vrt.
Zdravo.
Ima i lijep bicikl. Već mi se sviđa.
Koliko godina imate?
-Devedeset četiri. -O, Bože.
Šiva. Što to šiva?
Primijetili smo da nešto šivate.
Koristim šivaći stroj.
Sašila je haljinu?
Da, jesam.
Vidim.
Prekrasna je.
Prošao je!
Nevjerojatno.
Bok!
Imam oko 97 godina, jako sam stara.
Sad…
Kaže da još ima mišiće.
Vidim ih.
Da!
Dojmljivi mišići.
U čemu je tajna duga života? I vitalnosti?
Ljudima nije dovoljno samo da hodaju.
Morate biti brzi.
DOB: 87
Brzi, ovako.
Opa!
Morate tako.
O, Bože!
Nakon druženja sa starijim ljudima na Okinawi,
primijetio sam da u kućama nema pravog pokućstva
osim niskog stola i tatamija.
Ti su ljudi sjedili na podu.
Našli smo 103-godišnjake
koji su se dizali po 30 puta na dan! To je kao da radite 30 čučnjeva.
Jačaju središte tijela. Jačaju donji dio tijela.
Popravljaju ravnotežu. Kako to vodi do dugovječnosti?
Pa, ispada da su u Americi
padovi jedan od deset uzroka smrti kod starijih ljudi.
Imaju slab donji dio tijela i lošu ravnotežu
jer stalno sjede na stolicama i u foteljama.
Primijetio sam i da svi,
čak i ljudi od sto godina, imaju vrt.
Svakog dana plijeve korov,
zalijevaju, siju ili beru svježe voće i povrće.
A to je dnevno sat ili dva
lagane, blage tjelesne aktivnosti,
različitih pokreta.
Kad bolje razmislite, ti ljudi nisu vježbali.
Imaju mnogo snažniji donji dio tijela, bolju ravnotežu
i ne umiru od tih bolesti.
Stoga se pojavljuje još jedan uvid
o kojem trebamo razmišljati ako želimo živjeti duže.
Pogledajte!
Nalit ću nam čaja.
Hvala.
Popijmo malo čaja.
Nakon odlaska u mirovinu 1983.,
stalno sam išla iz vrta kući i obratno.
Bilo je dosadno.
Pa sam obišla sve kuće i rekla
„Napravimo moai za 1000 jena.”
Počeo sam učiti o skupinama ljudi zvanim moai.
Moai je predan društveni krug
ljudi koji su se udružili skupljajući novac
i pomažući jedni drugima u nevolji.
Jedan naš prijatelj pao je noću kad je išao na zahod
i sad je u bolnici.
Naš moai i dalje pomaže
skupljanjem i davanjem novca.
Na prvi pogled, moai je jednostavno financijski dogovor.
Ali vjerujem da dobrobiti nadilaze novac.
Pitam se je li vam pripadanje moaiju
pomoglo da uđete u devedesete godine tako vitalni.
Svi se družimo i zajedno učimo pjevati i plesati.
Okupimo se i razgovaramo.
To je tajna dugotrajna života.
Mogli biste pomisliti: „Jako važno!” Znate?
Što to pomaže u druženju s drugim ljudima?
U Sjedinjenim Državama imamo epidemiju usamljenosti.
Populaciju koja je sve usamljenija,
sve izoliranija
i koja više nego ikad treba ljudsku povezanost.
Sad otkrivamo da u Americi
usamljenost može skratiti životni vijek za 15 godina.
Razmislite o tome. Za 15 godina!
Nema tableta ni dodataka prehrani ni uspješnog lijeka
koji bi nam mogli dati 15 godina.
Ali ovdje na Okinawi
dobivaju te godine tako što jednostavno nalaze prijatelje,
posvećuju im se
i druže s tim prijateljima svaki dan.
Počeo sam proučavati očite čimbenike dugovječnosti,
prehranu i tjelovježbu,
ali onda sam naletio na to načelo moaija
i kao da sam progledao.
Otvara mi se mogućnost drugih iznenađujućih uvida
koji bi se mogli pokazati nevjerojatno važnim čimbenicima
za dugovječnost.
Za stanovnike Okinawe Drugi je svjetski rat i dalje prisutan.
Pretrpjeli su nevjerojatne teškoće.
Pretrpjeli su mnogo više smrti nego Amerikanci.
U ratu
na Okinawi je ubijeno 200 000 ljudi.
Mislim da možda pate od vrlo snažna posttraumatskog stresnog poremećaja.
Radila je za vladu…
…i dali su im ručnu bombu.
„Ako te neprijatelj uhvati i pokuša ti nauditi,
upotrijebi ovu bombu.”
Bili smo tako blizu odustajanja i samoubojstva
kad su nas spasili vojnici.
Rekli su mi: „Rat je završio. Život je blago.”
Kad su mi umrli majka i brat,
nisam bila uz njih u tim posljednjim trenucima.
Jako se dobro sjećaju rata.
To im je prva ili druga tema
i ne sumnjam da je to bila golema tragedija, ali i nasljeđe.
Drago mi je što sam se izvukla iz tog pakla i preživjela.
Djeci govorim:
„Bez obzira na sve,
koliko god siromašan bio, možeš preživjeti.
Sve izdržati.”
I volim reći da je prošlo iskustvo
bilo užasno iskustvo na Okinawi.
No unatoč tome,
uspostavili su zdrave i sretne uvjete.
Uživajte u sadašnjosti. To je važno.
Pomislili bismo
da bi to srozalo dugovječnost među stanovništvom.
No ja sam pomislio
da to možda doprinosi njihovu dugom životu
na kontraintuitivan način.
Na Okinawi postoji načelo zvano ikigai
i mislim da je to jedan od najvažnijih čimbenika
koji pridonose dugovječnosti.
Pridonosim svijetu.
Umjetnost koju sam stvorio ostat će i stotinama godina nakon što umrem.
To je moj ikigai.
Blagoslovljen sam.
Posjetili bismo kuću stogodišnjaka.
Provjerili bismo tjelesno i zdravstveno stanje,
a nakon toga pitao bih:
„Koji je vaš ikigai?”
Ikigai je svojevrsna misija.
Osjećaj svrhe.
Mislim da je ikigai glavni čimbenik
duhovnog zdravlja stogodišnjaka.
Ako izgubimo ikigai, umrijet ćemo.
Okinavci nemaju riječ za mirovinu.
Kad dođu do 60, 70, 80, 90 godina, još rade.
Možda samo rade u vrtu
da donesu povrće kući.
Možda imaju štand na tržnici gdje rade samo ujutro.
Zabavljaju um. Održavaju tijela u pokretu.
Mogu sažeti svoj životni smisao,
razlog zbog kojeg se ujutro bude.
Stalno im govore:
„Važan si. Trebamo te.”
Ljudi prožeti stalnim smislom svrhe
znaju svoju vrijednost
i to im olakšava svakodnevne odluke
jer znaju svoju srž.
Iz iskustva na Okinawi naučio sam
da kontraintuitivne, slabo istražene sitnice
potiču dugovječnost više od svega.
Tada to nisam shvaćao,
ali tek sam počeo slagati mnogo veću slagalicu.
U to doba
počeo sam čitati izvješća o još jednoj žarišnoj točki,
posve drukčijem okruženju
na drugom otoku na drugoj strani planeta.
U skupini bijelih sela visoko u planinama Sardinije
s gotovo okomitim ulicama, okruženih kršem.
Jesu li radili isto što i ljudi na Okinawi?
Ili je trebalo otkriti još tajni?
Moja je misija bila da saznam.
Prijevod titlova: Željko Radić