Serien skal underholde og informere, ikke give medicinske råd.
Rådfør dig altid med din læge, før du ændrer diæt eller livsstil.
De fleste af os vil ikke tænke på at dø,
på at blive skrøbelig, miste livskraft.
Lukke øjnene for sidste gang.
Wow, min ven.
Men én ting er sikker. Det vil ske.
Spørgsmålet er, hvornår?
Hvor mange år får du ud af din krop?
Og har vi noget at skulle have sagt?
Jeg har erfaret, at de fleste ting, folk tror giver et langt, sundt liv,
er fejlagtige eller direkte forkerte.
Vi er ikke ligeglade med det her.
Amerikanere bruger milliarder hvert år
på kostplaner, fitnessmedlemskaber og kosttilskud.
Men det virker tydeligvis ikke.
Faktum er, at de fleste af os taber gode år på bordet.
I hele verden vil omkring to tredjedele
af de otte milliarder personer på planeten
dø for tidligt af en sygdom, der kunne undgås.
I USA, for første gang i et århundrede,
falder den forventede levealder.
Hvordan fikser vi det?
Jeg mener, at det ikke er ved at forsøge at forhindre død.
Det er ved at lære at leve.
Hvad hvis vi kunne rekonstruere lang levetid?
Jeg har brugt de sidste 20 år på at forsøge at gøre netop det.
Men i stedet for at lede efter svar i petriskåle eller reagensglas
fandt jeg fem steder rundt om i verden,
hvor folk får de resultater, vi ønsker.
Nogle af stederne er øer.
Andre steder er bjerge.
Nogle er meget fjerntliggende, men nogle er overraskende urban.
Og mens de ser meget forskellige ud,
har de utroligt nok de samme fællesnævnere.
De følger alle stort set den samme formel,
der producerer de længstlevende personer på planeten.
Disse personer bliver 100 år med største hyppighed i verden.
De lever dynamiske, aktive, glade liv,
og den største pointe er måske, at de lever længere uden at prøve på det.
Og deres hemmeligheder kan hjælpe os alle,
så vi får alle de gode år ud af kroppen, som vi kan.
Det er de blå zoners løfte.
LEV TIL DU BLIVER 100 DE BLÅ ZONERS HEMMELIGHEDER
Aftenens taler har brugt de sidste 20 år
på at finde de længstlevende personer og lære deres visdom.
Dan Buettner er en National Geographic Explorer
og bestseller-forfatter.
Han har brugt den visdom til at øge den forventede levetid
i snesevis af lokalsamfund i hele USA.
Dan, velkommen.
Mit mål var ikke at være en levetids-guru eller at fikse USA's sundhedssystem.
Jeg kom hertil på en meget uventet måde.
Det begyndte med min far og hans far.
Min far var en god far, fordi han gav mig den passion for eventyr.
For ham var det sjovt
at tage ud i vildmarken i flere uger ad gangen,
hvor han tog mig og mine brødre med.
Og min farfar ønskede altid, at jeg blev en stor atlet,
og jeg sad altid på bænken.
Men han gav mig min første cykel,
og den blev min adgangsbillet til at se verden.
Da jeg dimitterede fra college,
i en alder hvor de fleste lavede produktive ting med deres liv,
satte jeg tre verdensrekorder ved at cykle over fem kontinenter.
GUINNESS REKORDBOG DAN BUETTNER
Vi rejste igennem orkaner og jordskælv og oversvømmelser,
og vi troede, vi ikke klarede det.
Her er et kort af hele verden.
Hvor endte du henne?
Jeg fik rekorden efter Sovjetunionen.
-Tillykke. -Tak.
Godt at møde dig. Tak, fordi du kom.
Når du har kørt verden rundt og slået rekorder,
hvad gør du så?
Jeg ville finde eventyr med et formål.
Og for mig betød det, jeg skulle finde en ekspedition, der løste et mysterium.
Og jeg husker, at jeg en dag
stødte på en undersøgelse fra World Health Organization,
hvor der stod, at Okinawa i Japan
producerede de længstlevende mennesker
i verdenshistorien,
og jeg sagde: "Det er et godt mysterium."
Omkring 1.450 kilometer syd for Tokyo finder du en klynge af øer,
som er en slags Japans Hawaii.
Strande med fint sand,
tropiske jungler,
grønblåt vand.
Men hvad vigtigere er har det i århundreder
været De Udødeliges Land.
Okinawa i Japan har produceret
den længstlevende befolkning i menneskets historie.
De har en brøkdel af diabetes.
De har en femtedel af hjertesygdomme,
meget lidt demens,
og de når de 100 år
med langt større hyppighed end USA.
Og tallene er især ekstraordinære, når det gælder kvinder.
-Gid jeg fik nummer et. 14 point. -Det var så tæt på.
-Har han gjort det? -Det gjorde han.
-Er alle færdige? -Ja.
-Bedstemor nu. -Held og lykke!
Du kan gøre det!
UMETO YAMASHIRO ALDER 101
Så tæt på.
Fantastisk.
Hvad er jeres relation til Umeto-san?
Tre af dem er mine børnebørn.
Og det er min anden søn.
Og det er den første datter og den anden datter.
Okay, så der er tre generationer her.
Jeg er et ungt barn på 61.
Hvis jeg vil blive 101, hvad anbefaler hun så?
Du er stadig et barn!
Det lyder godt.
Hav det altid sjovt.
Bliv ikke vred.
Hav det sjovt med alle. Gør alle glade.
Jeg bliver ikke vred.
Så nøglen er at være afslappet, ikke lade dig gå på af ting
og at tilgive hurtigt?
Så det…
Denne latter giver os lang levetid.
Det elsker jeg. Jeg føler det.
Bliv ikke forkølet
Fald ikke
Glem ikke at grine
Og tal ofte
101-årige Umeto-san.
Hun er livsvigtig, energisk, sjov, positiv.
Og hun spiller det her banjo-instrument fra Okinawa
med stor præcision.
Hun rammer alle toner.
Hun synger en sang.
Og at have den kognitive evne,
den vitalitet, den positivitet i en samlet pakke.
Jeg kigger på hende og siger: "Det vil jeg have."
Første gang jeg kom til Okinawa for 20 år siden,
vidste jeg ikke, hvordan man researchede levetid.
Hvad kunne det være?
Hvad gør de her mennesker, så der er så mange hundredårige,
og hvor de producerer et liv, hvor de lever længe
og forbliver skarpe til det sidste? Min mission var at finde ud af det.
Jeg hentede al den akademiske research, jeg kunne, og begravede mig i den.
Et kort viste koncentrationen af hundredårige i Japan.
Der var meget få hundredårige nordpå,
og jo længere sydpå, du kom, kom der flere hundredårige,
og koncentrationen var højest i Okinawa.
Jo længere syd du kommer mod ækvator,
jo varmere er det.
Hvad betyder et varmere klima? Vækstperioderne varer længere.
Der må være noget her,
som menneskene indtager bevidst eller ubevidst.
Måske et ekstrakt fra en grøntsag.
Måske er det en urt eller et krydderi, som er hemmeligheden bag levetiden.
Jeg undersøgte diætundersøgelser,
og en af dem sammenlignede diæten i Okinawa
med resten af Japan i 1950.
Og når du ser på, hvad okinawanere spiser,
er ting som kød, æg og fisk kun 1 til 2 % af deres kalorieindtag.
Og så er der én madvare, hvor det er omkring 70 %,
og den ene madvare er beni imo,
lilla søde kartofler.
I resten af Japan
fik de kun 3 % af deres kalorier fra søde kartofler.
Og måske var grunden til, okinawanere spise så meget beni imo,
at søde kartofler var tyfon-sikre.
Beni imo var i sikkerhed under jorden.
De søde kartofler er fyldt med komplekse kulhydrater og fiber,
og de indeholder endda omkring 150 % flere af de aktive antioxidanter,
end blåbær gør.
Så selvfølgelig siger du: "Det må være grunden!"
Jeg har rejst rundt i verden i 20 år
i forsøget på at forstå, hvordan folk lever længe.
Hvad er den ene okinawanske madvare, folk skal prøve,
hvis de vil leve længere?
Tja… Kun én ting?
Én.
Ingen ingrediens er den bedste.
Hvad med beni imo? Den her lilla søde kartoffel.
Okinawa gennemgik en periode med fødevaremangel,
og vi blev reddet af de kartofler.
Men alle madvarer har potente medicinske egenskaber.
Morbær-blade er godt imod en øm hals.
Blækspruttesupper er til detox.
Der er meget varmt i Okinawa,
Og asa-tang frigiver varme fra kroppen.
Der er bynke, som er antiinflammatorisk.
Og goya indeholder ting, der sænker blodsukkeret,
som kan forklare få tilfælde af diabetes her.
Og så er der tofu.
Tofu er lavet af sojabønner
og har flere sundhedsmæssige fordele.
Den sænker kolesterolet og mindsker risikoen for hjertesygdom.
Og i nogle tilfælde kan den endda sinke progressionen af nogle kræftformer.
Okinawanere spiser i gennemsnit 85 gram sojaprodukter hver dag, deriblandt tofu.
Og okinawansk tofu er særligt.
Den indeholder mere protein og godt fedt
sammenlignet med anden tofu.
Så når det gælder diæt, er der ikke én ingrediens,
der er ansvarlig for levetiden i Okinawa.
De spiser en række fødevarer,
som alle har medicinske egenskaber eller sundhedsfordele.
Så det er de forskellige fødevarer, der sandsynligvis giver lange liv her.
Og det, okinawanere spiser, er kun en del af spørgsmålet om levetiden.
Det andet spørgsmål er, hvor meget spiser de?
I USA anbefaler FDA omkring 2.000 kalorier per person per dag,
men amerikanere indtager
3.600 kalorier per person per dag i gennemsnit.
For at komme til bunds i det her
skal jeg tale med Marion Nestle.
Du ved nok bedre end nogen anden i USA,
hvordan 73 % af amerikanere blev tykke eller overvægtige.
Det er forbløffende.
I begyndelsen af 1970'erne sagde landbrugsministeren,
vi skulle producere mere mad for at brødføde verden.
Så landmænd producerede mere mad.
Så lige pludselig,
fra 1980 til år 2000 steg antallet af kalorier i madforsyningen
fra 3.200 per person per dag til 4.000.
Madindustrien skulle sælge det.
Hvis der er 4.000 kalorier om dagen tilgængeligt til alle,
skal du få folk til at spise mere.
Så der skete det, at portionerne blev større.
Og det er skabt til at få dig til at ville spise mere.
En del af det er tekstur, så de knaser og føles godt i munden.
De er farverige, så de er meget attraktive.
De indeholder mange tilsætningsstoffer, så de smager godt.
Du vil indtage flere kalorier end normalt, og du indser det ikke.
Men i Okinawa så vi personer, der spiste langt mindre mad hver dag,
omkring 2.000 kalorier. En del af grunden er,
at de havde meget nærende mad, der ikke indeholdt mange kalorier.
I USA spiser vi måske en lille hamburger til frokost,
og den kan vi fortære på et minut eller to.
Men i Okinawa er frokost måske
den her chanpuru, de her stegte grøntsager,
lækre urter og tofu.
De kunne bare slå sig løs i den her store bunke mad.
Og I spiser til, så man tror, I fråser,
men det indeholder færre kalorier end en hamburger.
Og den anden ting er chokerende enkel.
De har det her geniale lille trick.
Før et måltid siger de tre ord:
"hara hachi bu,"
som betyder "otte ud af ti."
Men for dem betyder det: "Stop med at spise, når din mave er 80 % fyldt."
Så de bliver mætte uden at være proppede.
Når du spiser de her madvarer med lavt kalorieindhold,
og du minder dig selv om
at stoppe med at spise, når du er 80 % mæt,
spiser du naturligt mindre.
Og med tiden har det skabt en befolkning,
der har lidt af mindre fedme.
I dag i Okinawas store by
ser du alle de faldgruber, du ser i alle storbyer.
Motorveje, en masse trafik og fastfoodrestauranter.
Men hvis du vil finde Okinawas rigtige kultur for lang levetid,
skal du ud af byen og ind i landområderne,
hvor du stadig kan se en livsstil,
der har produceret hundredårige i århundreder.
Se der.
Jeg kan se tegn på lang levetid.
Hvis jeg ikke tager fejl, er det salat.
De kigger ikke.
-Undskyld. Åh åh. -Lad os gå den vej.
Ved du, hvad den drage betyder? Jeg ser dem konstant.
Det er ikke en drage, men en Shisa.
Det skal du huske på, for den repræsenterer Okinawa.
Okay.
Wow, se lige det sted.
-Wow. -Jeg elsker den have.
Hej.
Hun har en fed cykel. Jeg synes allerede om hende.
Hvor gammel er du nu?
-94. -Du milde.
Hun syr. Og hvad syr hun?
Vi bemærkede, at du syr ting.
Jeg bruger en symaskine!
Lavede hun sin kjole?
-Ja. -Jaså.
Den er smuk.
Den gik igennem!
Det er fantastisk.
Hej!
Jeg er omkring 97. Ret gammel nu.
MIYO OSHIRO ALDER 97
Hun siger, hun stadig har muskler!
-Det kan jeg se. -Ja!
Imponerende muskler.
Hvad er hemmeligheden bag et langt liv? Og at forblive energisk?
Det er ikke nok for mennesker kun at gå.
Du skal have fart.
ALDER 87
Fart, sådan her.
Wow!
Gør det her.
Du godeste!
Efter at have tilbragt meget tid med ældre personer i Okinawa
så jeg, at der ikke rigtig er møbler i deres huse
udover et lavt bord og en tatami-måtte.
De sad på gulvet.
Vi fandt 103-årige,
som rejste og satte sig 30 gange dagligt! Det er som 30 squats.
De styrker deres core. De styrker deres underkrop.
De forbedrer deres balance. Hvordan fører det til lang levetid?
Det viser sig, at i USA
er en af de ti største grunde til, at ældre personer dør, at de falder.
De har svage underkroppe og dårlig balance,
fordi de sidder på stole og lænestole konstant.
Jeg bemærkede også, at alle,
selv folk over hundrede år, har en have.
Så hver dag fjerner de ukrudt
eller vander eller sår frø eller høster friske frugter og grøntsager.
Og det kan være en eller to timer dagligt
med blid, fysisk aktivitet med lav intensitet,
mange bevægelser.
Og når du tænker over det, trænede de ikke.
De har langt bedre styrke i underkroppen, langt bedre balance,
og de dør ikke af de sygdomme.
Så der er endnu en refleksion,
vi måske tænker over, hvis vi vil leve længere.
Se lige der!
Jeg skænker noget te.
Tak.
Lad os drikke det.
Efter jeg gik på pension i 1983,
gik jeg bare frem og tilbage fra haven til mit hjem.
Det var kedeligt.
Så jeg gik rundt til alle husene og sagde:
"Lad os lave en moai for 1.000 yen."
Jeg lærte om grupper ved navn moais.
Moais er en engageret omgangskreds,
der fandt sammen ved at lægge deres penge sammen
og hjælpe hinanden igennem hårde tider.
En af vores venner faldt, da de gik på toilettet om natten,
og de er på hospitalet nu.
Vores moai fortsætter med at hjælpe
ved at indsamle penge til personen.
På overfladen er en moai blot en økonomisk aftale.
Men jeg tror, at fordelene er mere end penge.
Jeg tænker på, om det, at du er med i en moai,
har hjulpet dig med at blive over 90 år og stadig være så frisk.
Vi er alle venner med hinanden, og vi lærer at synge og danse sammen.
Vi mødes og snakker sammen.
Det er hemmeligheden bag et langt liv.
Og du tænker måske: "Og hvad så?"
Hvordan hjælper det at hænge ud med andre?
I USA har vi en ensomhedsepidemi.
En befolkning, der bliver mere og mere ensom,
mere og mere isoleret
og har brug for menneskelig kontakt mere end nogensinde.
Nu opdager vi, at i USA
kan ensomhed koste 15 år af ens forventede levealder.
Tænk lige over det. 15 år!
Der findes ingen pille, intet kosttilskud, intet vidunderstof,
der kan skaffe os i nærheden af 15 år.
Men her i Okinawa
får de årene ved blot at finde venner,
forpligte sig til de venner
og være sammen med de venner hver dag.
Så jeg undersøgte de åbenlyse faktorer såsom diæt og motion,
men så faldt jeg over den her moai-tanke,
og den fjernede mine skyklapper.
Den åbnede mit sind til muligheden om andre overraskende tanker,
der kan vise sig at være utroligt kraftfulde faktorer
i at få et længere liv.
For indbyggerne i Okinawa er 2. Verdenskrig meget aktuel.
De var ude for utrolige lidelser.
De led langt flere dødsfald, end amerikanerne gjorde.
I krigen
blev 200.000 mennesker dræbt i Okinawa.
Jeg tror, de har meget stærk PTSD.
Hun arbejdede for regeringen…
…og de gav dem en granat.
"Hvis fjenden får fat på dig og forsøger at gøre dig fortræd,
så brug denne granat."
Og vi var så tæt på at give op og begå selvmord,
da vi blev reddet af soldater.
De fortalte mig: "Krigen er forbi. Livet er en skat."
Da min mor og bror døde,
kunne jeg ikke være der i deres sidste øjeblikke.
De husker krigen tydeligt.
Det er noget af det første, de snakker om,
og det må have været en tragedie, men på en måde også et eftermæle.
Men jeg er så glad for, jeg kravlede ud af det helvede og overlevede.
Jeg siger til mine børn:
"Uanset hvad,
uanset hvor fattige I er, så kan I overleve."
"Udhold alt."
Og jeg vil sige, at den oplevelse
var en forfærdelig oplevelse i Okinawa.
Men på trods af det
etablerede de sunde, lykkelige betingelser.
Nyd nutiden. Det er vigtigt.
Man skulle umiddelbart tro,
at det ville smadre lang levetid blandt en befolkning.
Men jeg tænkte faktisk på,
at det måske bidrager til deres lange liv
på kontraintuitive måder.
Der er et koncept i Okinawa ved navn ikigai,
og jeg tror, det er en af de største faktorer,
der bidrager til deres levetid.
Jeg bidrager til verden.
Min kunst vil overleve i hundreder af år,
efter jeg dør.
Det er min ikigai.
Jeg er velsignet.
Vi besøgte hundredeårshuset.
Og vi tjekkede deres fysiske og medicinske tilstand,
og så spurgte jeg: "Hvad er din ikigai?"
Ikigai er en slags mission.
En følelse af formål.
Jeg tror, at ikigai er hovedfaktoren
bag det åndelige helbred blandt hundredårige.
Hvis vi mister ikigai, dør vi.
Okinawanere har intet ord for pension.
Når de er 60 til 90, arbejder de stadig.
Måske arbejder de kun i deres have for at få nogle grøntsager med hjem.
Måske har de en bås på markedet, hvor de kun arbejder om morgenen.
De engagerer deres sind og holder deres kroppe i gang.
De kan opsummere deres mening med livet,
grunden til de vækker op om morgenen.
De får konstant at vide:
"Du tæller. Vi har brug for dig."
Folk, der er gennemsyret med den her konstante følelse af formål,
de kender deres værdi,
og det gør de daglige beslutninger meget nemme,
for man kender sin kerne.
Min oplevelse i Okinawa lærte mig,
at kontraintuitive, oversete ting
er bag lang levetid mere end noget andet.
Jeg indså det ikke dengang,
men jeg var kun i begyndelsen af at lægge et meget større puslespil.
På omkring det tidspunkt
begyndte jeg at læse rapporter om et andet hotspot for levetid,
et helt andet miljø på en anden ø på den anden side af planeten.
En klynge af hvidkalkede landsbyer, der ligger højt oppe i Sardiniens bjerge
med nærmest lodrette gader omgivet af hårdt terræn.
Gjorde de det samme som menneskene i Okinawa?
Eller var der flere hemmeligheder, der skulle opdages?
Min mission var at finde ud af det.
Tekster af: Niels M. R. Jensen