SHERIFFKONTORET I LOS ANGELES
ER DET STØRSTE I LANDET, I NASJONENS MEST FOLKERIKE FYLKE.
DE ETTERFORSKER DE MEST BRUTALE OG KOMPLISERTE DRAPENE.
DETTE ER DERES HISTORIER.
4. MARS 1980
Fjerde mars 1980 gjorde jeg meg ferdig med nattpatruljevakt.
Partneren og jeg var straks ferdige og fikk beskjed om et mulig lik på RAT Beach.
Det var en strand som var tilgjengelig via Malaga Cove.
Du får beskjed om et mulig lik, og du tenker: "Det er en fyllik.
Det er en som snublet og falt, kanskje en skadet person."
Var ikke forberedt på det vi fant.
Dette var en uløst drapssak, en skikkelig krimgåte,
skikkelig mysterium med null vitner.
Trettitre år senere fikk jeg saken.
Du lurer på hva personen som gjorde det har drevet med de siste 33 årene.
Hva annet har de sluppet unna med?
Sheriffkontoret i L.A. er det beste av de beste.
Noen av de mest profilerte sakene behandles i Los Angeles.
Du må være 110 % dedikert.
Dette er drap. Den mest alvorlige forbrytelsen.
Det koker ned til lidenskap og pliktfølelse.
Sannheten fører til rettferdighet.
DRAPSSAKER
I 2013 gikk jeg til politiinspektøren.
"Jeg vil bli tildelt noen saker."
Han hadde en sak fra 1980.
Jeg ble fanget av saken bare av å lese rapportene.
Når offeret er kvinne, tenker jeg på døtrene mine.
Jeg begynner å lese rapportene. "Dette vil ta meg til mange forskjellige steder."
For jeg må finne alle disse menneskene i originalrapportene.
Og jeg finner David Byington, første konstabel på åstedet.
Vi snakker på telefonen. Han husket saken kjempegodt.
Han husket saken fordi han i 1980 var ny på avdelingen.
I 1980 var jeg politibetjent i Palos Verdes Estates.
Palos Verdes Estates er en liten forstad sør for Los Angeles.
Vakre klipper, herskapshus, folk med høy inntekt bor der,
og de fleste husene der koster mange millioner, selv på 70-tallet.
Drap i Palos Verdes Estates var ekstremt sjeldne.
På den tiden var jeg 21 år gammel.
Jeg hadde bare vært alene på patrulje i en måned eller to.
Da jeg rykket ut til åstedet og innså at vi faktisk hadde et potensielt drap,
begynte jeg å skjelve.
En kvinne ble funnet død på stranden ved Palos Verdes Estates.
Hun hadde blitt voldtatt, og hun var slått i hodet.
En surfer hadde funnet vesken hennes hvor ID-en hennes lå.
Vi fant raskt ut at det var Teresa Broudreaux fra Wilmington,
bare 19 km unna, og hun var bare 20 år gammel.
Vi sjekket etter livstegn, og jeg husker jeg også hadde sjekket.
Liket var varmt, men jeg var usikker på om jeg fant puls
eller om jeg kjente min egen. Nerver var en del av det.
Den unge damen var helt naken, bortsett fra et par knestrømper.
Hun lå i en posisjon hvor føttene vendte mot havet.
Hun hadde store mengder blod i hele ansiktet.
Håret hennes var matt av blod.
Det var vanskelig å se ansiktet uten å flytte håret.
Hun hadde noe som så ut som et sår i pannen,
i tillegg til noen blåmerker og nye skader på magen.
Til syvende og sist er stranden et åsted.
Tidevannet kom så raskt at vi måtte løfte henne opp og bære henne vekk.
Mens vi holdt på, prøvde partneren min å støtte hodet hennes.
Da vi gikk oppover, sa partneren min: "Hånden min ble borte i hodet hennes."
Hun har et stort sår i bakhodet.
Vi visste det ikke var en ulykke.
Ms. Broudreaux var mitt første drapsoffer.
Å ta en annens liv er den ultimate forbrytelsen.
Det siste du vil, er å rote det til.
Politiet i Palos Verdes Estates er et mindre byrå.
Omfanget av denne forbrytelsen krevde at vi tok kontakt med et byrå
som var skikket til drapsetterforskning,
og sheriffkontoret i Los Angeles var kjent som de beste.
Da drapsavsnittet fra L.A. dukket opp, noterte jeg meg alt de gjorde.
Enhver aktor vil si at jobben vår ikke bare er å dømme folk.
Det er også å sørge for at prosedyren du går gjennom
for å etterforske en sak, er korrekt.
Du blir nødt til å sjekke
overvåkningskameraer, vitner eller vitenskapelige bevis.
Og i 1980 hadde man ikke noe i nærheten av
så mye av det som man har nå.
Man fant ingen av offerets klær på åstedet.
Vi fant en flaske alkohol og et par glass, ett av dem var det fortsatt alkohol i,
nær hvor vesken hadde blitt slengt.
Det fikk meg til å tro at det åpenbart var noen andre der
som drakk med offeret før drapet.
Vi så også dekkspor.
De trodde at dette var dekkspor fra den mistenktes bil.
Med dekket var litt nedslitt.
Mønsterdybden var ikke dyp nok. De fikk ikke tatt avstøpninger.
Drapsetterforskerne fra L.A. prøvde raskt å kontakte familiemedlemmer,
de som sto offeret nær,
for å finne noe som kunne lede dem til en mistenkt,
så de kunne følge de sporene.
Og de fant ut at hun var gift med en mann kalt Ronnie Fematt.
Da jeg møtte Teresa, var hun kanskje 18, 19 år. Jeg var rundt 20 år.
Jeg og vennen min hang på østsiden av Wilmington.
Og en av jentene tok med Teresa.
MANNEN TIL TERESA
Jeg så henne og tenkte "jøss".
Hun var veldig uavhengig, veldig viljesterk.
Jeg vet ikke hva hun så i meg.
Jeg og vennene mine begynte å ta dop, vi syslet litt med det.
Men da jeg og Terri ble sammen, ga hun meg et ultimatum.
"Kompis, du må slutte."
Det var enkelt.
Vi var sammen i 2,5 år, og så tenkte jeg: "Dette er hun jeg skal gifte meg med."
Jeg ville ha henne. Jeg ville ha familie og slå meg til ro.
Så jeg giftet meg med henne. Hun ble gravid rett etterpå.
De sa det var en jente.
Jeg var glad.
Måten Teresa ble drept på, var ekstremt opprørende.
En voldelig død, hodet hennes ble slått inn,
og hun ble sannsynligvis voldtatt.
Og å finne ut at hun var flere måneder gravid,
at det var nok et liv som ble ødelagt og tatt,
var utrolig trist.
I tillegg til den tragedien var hun faktisk allerede mor.
Hun hadde en fireåring kalt Linda.
Den fjerde mars 1980 var en av de verste dagene i mitt liv.
Bestemor sa at moren min druknet på stranden.
TERESAS DATTER
Og at hun skulle til himmelen med englene.
Og hun ville ikke komme tilbake.
Jeg ble umulig å takle.
Jeg ville ikke være hos tanten min.
Jeg ville ikke være hos bestemoren min eller faren min.
Jeg ville bare ha moren min.
Jeg forsto ikke hvorfor hun ikke kunne komme tilbake.
Det føltes som om den eneste som elsket og beskyttet meg, var borte.
Det var ingen igjen som kunne elske meg.
Da jeg møtte Linda, var hun rundt to år gammel.
Hun snakket babyspråk. Hun var ikke så pratsom.
Søt som bare det. Det var hun virkelig.
Hun var ikke min, men det plaget meg ikke.
Vi pleide å leke café. Hun tok bestillingen min
og lot som hun laget mat til meg.
Hun var en fin unge.
Jeg elsket det.
Jeg laget menyen med Ronnie. Så tok jeg den med til moren min.
"Hvor mange vil du ha, ma'am?" Jeg sa: "To, takk."
Og hun lager ostesmørbrød i lyset fra et stearinlys.
Vet ikke hvorfor det var stearinlys, men ja.
Ronnie giftet seg med henne, elsket henne visstnok og oppdro datteren hennes.
Det utelukker ham ikke fra å være mistenkt.
Han kunne ha klikket, hatt en dårlig uke. Hvem vet?
Ronnie var en av de første etterforskerne snakket med.
Sheriffene avhørte meg, og jeg svarte på alt.
Den tredje mars gikk jeg på Harbor College.
Ikke noe spesielt studie. Kunstfag, for jeg var god.
Jeg kom hjem. Til kona sa jeg: "La oss dra til min venn George."
Vi pleide å henge i garasjen, drikke og røyke.
Vi dro.
Hun deltok ikke.
Hun var gravid. Hun ville ikke stå hele kvelden i en garasje.
Jeg forstår at hun ville hjem.
Vi dro hjem. Jeg sa jeg dro tilbake. Hun ville ikke at jeg skulle dra.
"Du kan ikke dra." "Jeg drar." "Nei, ikke dra." "Terri, jeg drar."
Og så gikk jeg ut av døren.
Jeg gikk mot huset til vennen min.
Jeg hørte døra smelle og snudde meg. Hun gikk mot smuget.
Vi hadde en port i smuget som førte til den andre gaten.
Søsteren bodde lengre ned i kvartalet. "Hun er sint.
Hun drar til søsteren og klager, prater dritt om meg. Hun klarer seg."
Men så... Jeg så henne aldri igjen.
Hvor mange ganger har vel ikke en kone blitt borte, og mannen sier:
"Hun dro. Vet ikke hva som skjedde med henne."
Ni av ti ganger er det tøv. Mannen gjorde det.
De ba meg ta av skjorten.
De så etter kloremerker eller forsvarssår. Det var ingenting der.
"Gjorde du det ikke?" "Nei, jeg gjorde det ikke."
Da de avhørte Ronnie, var han bekymret, han var nervøs.
Når kona di blir funnet drept
blir du enten knust, får sjokk, noe lignende,
eller livredd for at de finner ut at du gjorde det.
Etter at jeg forlot sheriffen, dro jeg hjem,
og det var politibiler rundt kvartalet. De så på huset mitt.
Han ble raskt bekymret for at han var mistenkt, og det var han.
Jeg ringte onkelen min, Henry Salcido, kriminaladvokat.
Onkelen min sa: "Ikke prat med dem. Unngå dem."
Så det gjorde jeg.
Faren min var fraværende, så da mor giftet seg med Ronnie,
og jeg skulle få et søsken, tenkte jeg vi ville ha en komplett familie
med Ronnie, den nye babyen, moren min og jeg.
Så jeg var kjempeglad.
Så glad.
Men da alt skjedde med moren min, ble jeg ikke hos Ronnie.
Min fars familie kom raskt og hentet meg.
Jeg savnet henne da de tok henne. Det ødela meg.
5. MARS 1980 1 DAG ETTER DRAPET
Under obduksjonen ble det gjort voldtektsundersøkelser.
Men undersøkelsene i 1980 var ikke slik som i dag.
De tok negleklipp fra fingrene hennes,
for det så ut som det var materiale under fingerneglene,
og de kunne muligens sammenligne det med blodtype.
Det ble også tatt prøver
som ikke ble DNA-testet, men vi kunne se om det var sæd i den.
Hun ble ført til likhuset.
Jeg dro dit og spurte om å få se henne, for jeg måtte planlegge begravelsen.
De dro i lakenet, det gikk bare halvveis av,
og jeg... Knærne mine ga etter. Jeg kunne ikke tro det jeg så.
Hun hadde ingen ansiktstrekk.
Det var bare mørke, et stort hull som ansikt.
Jeg sa raskt at jeg ville ha lukket kiste,
og at babyen skulle svøpes og legges i armene hennes,
så de var sammen for alltid.
Etterforskerne snakket med mange venner, mye familie,
og det var alt de hadde å gå på.
De fant ut at den siste som så Teresa, var søsteren hennes.
Hun kommer hjem til søsteren sin.
Søsteren ville at hun skulle bli, men det gjorde hun ikke.
Teresa forlot søsterens hus på natten og begynte å gå ned gaten.
Det var et søskenbarn som husket at den dagen, før hun ble funnet død,
ville hun på stranden.
Verken Teresa eller Ronnie hadde bil.
Det er ikke usannsynlig at hun haiket for å komme seg til stranden.
De var prisgitt noen som så noe,
og det skjedde om natten, og hun ble funnet tidlig på morgenen,
så det dukket ikke opp noen vitner.
Det var ikke mange etterforskningsverktøy
som kunne benyttes for å finne ut hvem drapsmannen var.
De så på Ronnie, mannen til Teresa Broudreaux,
som en mulig mistenkt.
Etter grundig etterforskning fastslo de at Ronnie hadde alibi.
Ronnie hadde vært i en venns garasje med flere vitner
den natten kona hans ble drept.
Og det frikjente ham for drapet på kona.
Og selv om politietterforskerne ekskluderer Ronnie,
kan man ikke ta det tilbake med familie og venner
som tenkte og trodde han var skyldig i datterens, morens, søsterens død.
Da jeg var åtte-ni år gammel,
gikk kusina mi og jeg gjennom hennes mors esker og skuffer,
og vi fant min mors obduksjon.
"Hva? De sa hun druknet!"
Og jeg er fortsatt i en tilstand hvor de sa hun druknet.
"Skjedde dette med henne?"
Alle i familien hennes sa at Ronnie var den som drepte moren min.
Jeg trodde på det, for de pleide å krangle mye,
og jeg så alt sammen. Jeg så det hver eneste dag.
Sheriffene bestemte seg for at jeg ikke var mistenkt.
Men de hadde ingen andre, så alle trodde det var meg.
Kan ikke si hvor mange ganger jeg ble skutt mot
fordi folk trodde det var meg.
Om det var familie eller venner, vet jeg ikke.
Ingen skjøt mot meg før etter at hun døde.
Jeg ble traumatisert og ville ikke leve.
Hvis kona di forsvinner midt i en krangel,
og vi ikke har bevis
som peker mot noen andre,
og ditt alibi er mennesker du står nær,
er det enten et ordentlig alibi, eller så er det ikke det,
men du har ingen andre mistenkte. Vi hadde ingen øyenvitner.
Vi hadde ikke bevis vi kunne bruke.
Det var ikke noe mer noen kunne gjøre.
Til syvende og sist ble Teresa Broudreaux-drapet aldri oppklart.
Den ble lagt på bakerste benk som en kald sak i flere tiår.
Da jeg var liten, gråt jeg for mamma. Jeg stilte spørsmål i løpet av årene.
Jeg hadde så mange spørsmål som ingen ville svare på.
Ingen ville snakke om henne. Ingen ville snakke om det som skjedde.
Ingen fortalte meg noe.
De ba meg være stille, hun ville ikke komme tilbake.
Jeg vente meg til å ikke ha foreldre.
Hullet etter mamma har aldri blitt fylt. Jeg tror ikke det noen gang blir fylt.
Folk pekte på meg i årevis, de unngikk meg eller pratet bak ryggen min.
Jeg taklet det ikke.
Jeg tenkte ikke på datteren min eller Terri.
Jeg jobbet for å ruse meg, så jeg ikke måtte takle presset
fra folk som gikk rundt i byen og sa: "Det er ham. Han drepte kona."
Da jeg ble eldre, pleide jeg å se ham gå rundt.
Ville ikke prate med ham. Visste ikke hva jeg skulle føle.
Jeg tenkte: "Gjorde han... Kan han virkelig ha..."
Jeg begynte å lure på folk, for det var de som sa det.
Jeg så dem krangle mye, men kunne han virkelig drepe henne?
SHERIFFKONTORET I LOS ANGELES DRAPSAVSNITTET
33 ÅR ETTER DRAPET
Da jeg fikk saken, den kulturelle bakgrunnen,
det var en forbindelse der.
På 80-tallet var kulturen i Wilmington lik kulturen øst i L.A., der jeg vokste opp.
Det var hovedsakelig latinamerikanere, lowrider-kultur, gjenger, kriminalitet.
Å tidvis se foreldrene mine redde... De var redde for å ringe politiet.
I 1980 var jeg 13 år, jeg gikk i åttendeklasse.
Om du sa jeg ville bli involvert
i en drapsetterforskning i Palos Verdes Estates,
langt unna det østlige L.A., ville jeg sagt du var gal.
Som barn sa jeg aldri at jeg ville bli politi.
Det var det siste jeg trodde jeg ville bli.
Lidenskapen kom da jeg begynte i jobben
og så forskjellen man kunne utgjøre.
Ralphs tilnærming var mer diskré.
Han utfordret seg selv og skapte seg et navn.
Han ville ikke forfremmes. Han ville bli en god etterforsker.
Folk spør meg alltid: "Hvordan er det å jobbe med drap?"
Det er som å sjonglere i havet.
Du vil ikke drukne, men du vil ikke miste ballen.
Når du ser på en kald sak,
er det så mange forskjellige ting du må få bukt med.
Etterforskningen endret seg på 10, 15, 20 år.
Ulike teknikker utvikler seg. Ulike tankeprosesser utviklet seg.
Du må gjøre litt gammeldags etterforskerarbeid.
Du må finne folk, finne vitner.
Men teknologi er en enorm ressurs for oss nå i disse uløste sakene.
I dette tilfellet, i 1980, var det flere år før DNA ble brukt.
Det er ulike etterforskningsveier som kan utforskes.
Nå kan vi dra tilbake, ta bevisene og finne DNA-profiler.
Flere åstedsbevis var beholdt.
Vi visste at det var nok der
til at det fantes ting vi muligens kunne teste.
Sheriffkontoret hadde en utmerket kriminolog.
Kriminologen jobbet med bevisene
og prøvde å finne ut om det var nok genetisk materiale,
men vi innser at hun har veldig lite å jobbe med.
Fingerneglene hjalp ikke så mye som vi håpet.
De andre bevisene på åstedet hjalp heller ikke.
Det var ingen fingeravtrykk eller DNA på flasken med alkohol.
Bare Teresas fingeravtrykk på koppen.
I motsetning til det du ser på CSI, tv-serier, du vet,
sprer dessverre ikke folk DNA overalt på åstedene.
Vi måtte snu om.
Vi måtte tenke annerledes for å identifisere drapsmannen.
Da ser vi på rettsmedisinske bevis.
Rettsmedisinerens kontor klarte å få tak i DNA-et som ble funnet på offeret.
Kriminologen tok håret fra kjønnshårkammen og vasket dem.
Hun fikk noe hun kunne legge i sentrifugen
som snurrer og produserer en liten kule.
Og den kunne hun se på i mikroskop
og finne ut om det var genetisk materiale i den,
og hun fant ett sædcellehode.
Så det var det hun klarte å teste for DNA.
Målet er at de skal finne en DNA-profil.
Noen ganger har du kroppsvæske,
men det betyr ikke at du har nok til å få en DNA-profil.
Du kan ha en delvis profil eller ingenting.
Om det ikke er nok bevis, er det en blindvei.
9. JANUAR 2014 34 ÅR ETTER DRAPET PÅ TERESA
Etterforsker Ralph Hernandez fikk saken min og ringte meg.
Jeg følte at han forsto meg.
Han kjente livsstilen min, hva jeg har vært gjennom.
Avhengigheten, gjengene, alt.
Når du er fra øst i L.A., kjenner du til de tingene.
Som politimann kjenner du det. Du ser det mer enn jeg gjør.
Han behandlet meg normalt. Ikke fordi jeg var Chicano. Fordi jeg var menneske.
Jeg pratet med ham og sa jeg hadde mer informasjon.
SHERIFFKONTOR
Ronnie forteller historien om hvordan en kvinnelig bekjent fra nabolaget
kom bort til ham og sa: "Jeg har dårlig samvittighet.
Jeg har skjult dette i noen år. Du må vite det."
På slutten av 90-tallet var jeg fortsatt ute av kontroll,
og jeg var på bar.
En venn jeg ikke hadde sett på en stund, kom inn.
Hun kom bort til meg. "Ronnie, jeg vet hvem som drepte kona di."
Livet går videre, og folk husker levende detaljer
av traumene de har opplevd tidligere. De innser: "Vet du hva?
Dette innhentet meg. Jeg må si det til noen."
Da jeg møtte etterforsker Ralph Hernandez, hadde jeg vært edru en stund.
Jeg har hatt dårlig samvittighet så lenge. Jeg tenkte jeg var klar for noen svar.
Hun var kjæresten til en kompis. Jeg lurte på hva som skjedde med henne.
Jeg fulgte ikke med på henne.
Vi pratet, hun gråt og sa: "Jeg vet hvem som drepte henne."
POLITIOPPTAK
Så jeg sa: "Hva mener du?"
Hun sa: "Jeg ble kidnappet av to menn og seksuelt torturert."
Noen menn plukket henne opp og sa: "Legg dette på tungen din."
Hun sa at hun ble nummen med én gang hun fikk væsken på tungen.
Hun kunne høre og se, men ikke bevege seg. Hun er lammet.
De torturerte og voldtok henne, og hun sa hun hørte dem si:
"Hva skal vi gjøre med liket? Vi tar henne med til der vi dumpet Terri."
Men hun hoppet ut av bilen i fart,
en forbipasserende stoppet og hjalp til, og de stakk.
Jeg kjente personen hun nevnte. Kjente ham godt.
Med noen av trekkene hans passet det.
Annenhåndsinformasjon. Jenta sa det til Ronnie. Han sier det til oss.
Vi må finne jenta.
Fra originalrapporten hadde jeg adresser til folk som bodde i nabolaget.
Jeg banket på noen dører.
Jeg finner ut at hun bor i en annen delstat.
Jeg finner et nummer, og vi begynner å prate.
Hun var veldig samarbeidsvillig og ville møte oss. Det er stort.
Vi flyr ut til henne.
Ralph dro til Texas for å prate med henne.
Da skjønte jeg at han gjør det som trengs.
Det føltes veldig bra.
Jeg følte at jeg etter 33 år endelig hadde noen på min side.
VELKOMMEN TIL TEXAS
Vi hadde nettopp landet, og jeg fikk en telefon fra krimteknisk lab.
De sier:
"Vi fikk treff på DNA-et fra åstedet i CODIS."
Det var fantastisk.
Men det var litt forvirrende, for det var ikke personen vi trodde,
som vi ble styrt mot av informasjonen fra informanten.
Det var en helt annen person.
Takket være kriminologen hadde vi nå et navn.
Det matchet en mann kalt Robert Yniguez.
Hvem var Robert Yniguez? Hvor kom han fra?
Hva hadde han gjort? Hvor var han? Hvor var han for 34 år siden?
Robert Yniguez var ikke i mappen.
Han hadde ikke blitt avhørt. Navnet hans hadde ikke engang blitt nevnt.
Det var mange navn i originalrapporten. Hans var ikke et av dem.
Men det var veldig spennende.
Vi kom tilbake etter turen og avhøret med informanten,
som viste seg å være en blindvei.
Vi begynner raskt å gjennomføre bakgrunnsetterforskning på Robert Yniguez.
Jeg hentet også ut rapporter om hans tidligere arrestasjoner.
Og i 1981 ble Robert Yniguez arrestert for voldtekt.
Offeret i den saken var en haiker han plukket opp,
og han voldtok henne. Offeret anmelder det.
Han blir arrestert rett etterpå.
Han ble tiltalt. Han måtte svare for seg i en høring.
Offeret kom faktisk for å vitne.
Og på et tidspunkt før rettssaken ble det vanskelig å finne offeret,
saken ble forkastet, og han ble sluppet fri.
Spol frem til 1982,
han ble arrestert for en annen voldtekt hvor han faktisk ble dømt og fengslet.
Og den dommen er det som fikk DNA-et hans inn i CODIS-databasen.
Fordi CODIS-treffet bare er et etterforskningsverktøy,
er vi etisk pålagt å skaffe det vi kaller en "bekreftende prøve".
Vi måtte forsøke å få en DNA-prøve fra ham for å bekrefte
og sjekke det mot bevisene fra rettsmedisineren.
Neste steg var å finne Mr. Yniguez.
Etterforsker Ralph Hernandez spurte om jeg visste hvem Robert Yniguez var.
Jeg sa nei, men jeg var veldig håpefull.
DNA får alltid tatt skurken. Og nå fantes det DNA.
Nå måtte de bare finne fyren.
Sexforbrytere må registrere seg på bursdagen sin.
Mr. Yniguez' bursdag var omtrent fire måneder
etter at Hernandez fant ut at han var en mulig mistenkt.
Så det enkleste stedet å finne Mr. Yniguez på
var når han skulle registrere seg.
Yniguez er på Harbor Station og skal registrere seg som sexforbryter.
På det tidspunktet ville jeg finne ut mer om ham.
Vi ville bekrefte bosteder,
hvor han hadde vært, hvem familie og venner var,
kanskje det er en kobling til Teresa.
Og jeg vil ha en DNA-prøve fra ham.
Jeg sa hvem vi var og hvor vi kom fra, og han ville prate med oss.
- Du var i fengsel i 1980, eller... - Tror det var 1980.
Hvor bodde du før det?
Hm.
Jeg tror jeg bodde i Wilmington, hos
stemoren min med faren min. Jeg kjente ikke så mange fra Wilmington.
Jeg mener... Jeg kjørte rundt, men... Jeg kjente ingen der.
Jeg hadde ingen plan.
Min første tanke var: "Vær deg selv. Prat med ham og ro ham ned."
Også utviklet det seg derfra.
- Festet du på stranden? - Nei.
- Du dro aldri dit? - Nei.
Og du har aldri vært i Malaga Cove, Palos Verdes Estates?
Nei.
Ralphs tilnærming var å være veldig
ikke-konfronterende.
Så han prøver å få Yniguez til å ta det med ro,
og så prøver han å gå gjennom informasjonen han har
og se om han kan låse ham til en spesifikk historie.
Fortell om da du ble arrestert.
Jeg tok henne til Redondo.
- Og vi hadde sex. - Ja.
Ja, hun nektet, men så... Hun ga etter, og...
- Og de siktet deg for voldtekt. - Ja.
- Du slapp unna fordi hun ikke dukket opp. - Ja.
Husker du Teresa?
- Nei. - Nei? Ingenting?
Jeg så det tidvis i brystet hans. Den typen tungpust folk beskriver.
De ser pulsen dunke, eller hjertet dunke gjennom skjorten.
Du så de dype åndedragene, og han var åpenbart nervøs.
- La meg vise deg noen bilder. - Ok.
Husker du den jenta der?
- Nei. - Nei?
Nei.
Denne damen ble funnet død på stranden. Du er sikker på at hun ikke ser kjent ut?
Teresa Broudreaux.
- Nei. - Og dette er i 1980, mars 1980.
Nei, ikke i det hele tatt.
Nektingen var så viktig, for vi hadde så gode DNA-bevis.
Om han sa: "Jeg datet Teresa bak ektemannens rygg.
Vi hadde sex den kvelden", ville det komplisert saken.
Nei.
- Nei? - Nei.
Derfor var nektingen så mye viktigere.
Er det noen grunn til at DNA-et ditt kan finnes på åstedet?
Ikke som... Nei, det burde det ikke være.
- Burde ikke? - Ja.
Vi er her. Vi vet du kan hjelpe oss.
For DNA-et ditt ble funnet på åstedet.
Jeg skjønner det ikke. Jeg kjenner ikke den jenta.
Om du vil ha god kontakt med mistenkte, må du gi dem noe.
Jeg hadde informasjon han måtte vite,
og det kunne stimulere ham til å si noe så vi fant sannheten, ikke sant?
Hva om han hadde en god forklaring? Hva om han ikke gjorde det?
Så du får 100 % sikkert ingen problemer med at DNA-et ditt er der?
- Nei. - Så da...
Du er villig til å gi oss en prøve fra munnen?
- Ok. - Det setter jeg pris på.
Etter avhøret med Yniguez mente jeg vi hadde rett fyr,
men det var viktigere å bygge en sak og vite sikkert
at dette var rett fyr, og så arrestere ham.
En DNA-prøve fra Mr. Yniguez' kinn
gjorde at sheriffkontoret kunne foreta bekreftende testing.
LOS ANGELES FYLKE RETTSMEDISINER
Han var en match, og matchen ble bevist med statistikk.
Én til 82,5 billioner,
og det finnes bare syv milliarder mennesker på jorden.
Så at det var én til noen og åtti billioner,
var en ganske signifikant match.
I dette tilfellet er det tydelig at han er drapsmannen.
Nå handler det om:
"Hva kan du gjøre for å gjøre saken enda bedre?"
Voldtektssaken i 1981 var ekstremt viktig fordi Yniguez fant en kvinne
i Wilmington, ved bussholdeplassen, og tilbød henne å sitte på.
Vi hadde det at Teresa sist ble sett i Wilmington,
og det er mulige likheter i metode,
og heldigvis fant jeg og kunne avhøre offeret fra voldtekten i 1981.
POLITIOPPTAK VOLDTEKTSOFFER
Da jeg møtte ham, haiket jeg ikke, jeg gikk.
Han spurte om jeg ville sitte på. Og jeg sa ja.
Omstendighetene ligner det vi tror skjedde med Teresa.
Hvor sikker er du på at denne mannen tvang deg... voldtok deg?
Hundre prosent.
Jeg sluttet å kjempe mot da han truet med å drepe meg.
Hun ble truet. Hun ga etter.
Teresa ble slått og drept.
Jeg tror Teresa kjempet imot, og Yniguez fulgte opp trusselen.
Så det var veldig stort
og gjorde saken mye mer vanntett.
Når jeg ser på en kald sak,
vil jeg alltid sette meg ned med den mistenkte om jeg kan.
Jeg vil evaluere dem selv. Jeg vil se reaksjonen på avhøret mitt.
Jeg vil se om de ender opp med å gjøre ting verre.
Hva vil de innrømme? Hva blir problemene mine?
Det er eneste sjanse jeg får til å ha en samtale med dem.
Når saken er anlagt, kan jeg ikke prate med dem.
Robert Yniguez fortalte Ralph Hernandez at han aldri hadde møtt offeret,
at de ikke hadde sex,
at han aldri hadde vært i Palos Verdes Estates,
Malaga Cove og stranden.
Jo mer iherdig han nektet,
jo bedre var det for saken i fortsettelsen,
for jeg kunne bevise at det ikke var sant.
John ville bli med meg for å avhøre Robert Yniguez igjen.
Så vi snakket med ham begge to.
POLITIOPPTAK
MISTENKT: YNIGUEZ ETTERFORSKERE: HERNANDEZ OG LEWIN
Hei, jeg vil prate... Jeg må prate med Robert.
- Hvem er du? - Ralph. Han vet hvem jeg er.
Og dette er John.
Andre avhør var ikke ideelt.
Delvis fordi kona og datteren var der. Familien er der.
Kom inn.
- Takk. - Dere ser ut som dere vil arrestere ham.
- Herregud, nei. Vi skal... - Ok.
Nei, vi drar herfra. Jeg håpet bare på ti minutter.
Og litt privatliv om det er greit for deg.
Hvorfor? Han har ingenting å skjule for meg.
- Har ingenting å skjule. - Ingenting.
Vi forteller hverandre alt.
Jeg ville vise respekt ved å prate med ham
uten andre der, om han ville det.
- Men om dette er sånn... - Hun kan være her.
Det var veldig usannsynlig at han hadde fortalt det til kona,
som ikke var sammen med ham da drapet skjedde.
"Forresten, du vet at jeg voldtok og drepte folk
før vi ble sammen."
Så vi ville gjøre det på privaten, men samme hvordan vi foreslo det,
sa han de ikke hadde noen hemmeligheter og lignende.
Vi måtte avhøre ham foran henne.
- Hør her. - Jeg var ikke involvert.
Robert, bare hør her.
Han vil ikke innrømme alt dette foran dem,
og da John begynte å presse ham om flere detaljer om hendelsen,
begynte han å nekte. Han ble veldig defensiv.
Jeg holder på historien. Jeg kjenner henne ikke.
Aldri sett eller møtt henne.
John anklaget Yniguez for å ha begått drapet i avhøret.
- Du sa du aldri har møtt henne. - Nei!
Så hva tror du om din...
Hva slags DNA tror du vi fant?
Sannsynligvis sæd.
Ja. Kan du fortelle meg hvordan det kan være tilfellet, Robert?
Det burde ikke være det, for jeg kjenner henne ikke.
Har ikke møtt eller sett henne. Jeg var ikke involvert.
KJØNNSHÅR
Vi har sæden din på den døde damens kjønnshår.
Den døde damen ble plukket opp nær
der du, under et år senere, plukket opp Lori.
Damen fikk hodet slått inn.
Å presse ham ledet bare til mer nekting,
men John fikk ham til å si at han ikke hadde trodd på det selv.
Så det ble liksom fullendt.
Er du enig i at hvis sæden din er inni henne,
betyr det at du må ha kjent henne og hatt sex med henne
den kvelden på stranden?
Ja, det ville vært logisk.
Hvis du satt der jeg sitter nå, ville du trodd det du sier?
- Si det. - Jeg ville trodd ham.
Ma'am, jeg spør ikke deg.
Om du satt der jeg sitter, ville du trodd på den historien?
Nei, det ville jeg ikke.
Tror ikke 12 jurymedlemmer vil det heller.
Ansiktsuttrykket hans var resignert,
som om han visste hvor det ville bære.
Pokker om jeg skal i fengsel for noe jeg ikke har gjort.
Ok, hør her. DNA-et ditt...
Jeg vet hva du sier. Det var på henne, men jeg vet ikke hvordan.
- Er vi ferdige? Jeg blir sint. - Vi skal skaffe oss en advokat.
- Vent. Hør her. - Er vi ferdige?
- Vi er ferdige. - Robert... Nei, hør her.
- Det er ikke mer å si. - Om du sier vi skal dra, drar vi.
- Ja. - Ja.
Jeg prater med ham.
- Jeg vil dere skal dra. - Ok.
Greit. Det er alternativet ditt.
Vi var sikre på at vi hadde nok.
Vi hadde DNA-et. Vi hadde Yniguez' nekting.
Vi hadde noen innrømmelser. Vi hadde ham.
37 ÅR ETTER DRAPET PÅ TERESA BROUDREAUX
I september 2017 er vi endelig i gang.
Vi har et overvåkningsteam som følger Yniguez utenfor hjemmet.
Vi får en politibil til å stoppe innom.
Og de arresterer ham for drap.
Han sa lite, men det spilte ingen rolle.
Vi hadde mye bevis og mye informasjon å presentere.
Jeg husker jeg gikk ut og ringte Ronnie.
Telefonen ringer. "Etterforsker Ralph."
"Å faen," tenker jeg. "Det er for tidlig."
Jeg blir nervøs, og føttene mine begynner å trampe.
Jeg svarte.
Han sier: "Ronnie." "Ralph, hva skjer?"
Han sier: "Sitter du?" Da dunket hjertet mitt hardt.
Jeg sa vi hadde ham.
"Vi sikter ham."
Jeg bare gråt. Jeg satt i bilen og gråt i 45 minutter.
Det var en følelsesladet samtale.
Jeg fikk en telefon. "Om en time skal vi holde pressekonferanse.
De fant personen som drepte moren din."
Jeg begynte å gråte. Jeg kunne ikke tro det.
"Du må komme til L.A. sentrum."
Jeg kom meg ikke dit.
Men stefaren min var der, selvsagt. Han var der for alt.
SHERIFFKONTORET I L.A. PRESSEKONFERANSE
Pressekonferansen ble holdt så Ronnie kunne fortelle historien til pressen
og si hva han hadde gått gjennom.
Etterforsker.
Takk.
På pressekonferansen kan du se meg bak. Jeg er litt nervøs.
Jeg svettet, og jeg begynte å ligne på Rudy Giuliani der oppe.
Nå vil vi introdusere Ronnie Fematt,
som på den tiden var gift med Teresa Broudreaux.
- Ronnie. - Takk.
Hallo.
Det har gått mer enn 37 år, og jeg har ventet lenge på denne dagen.
Jeg vil takke familien min for at de alltid trodde på meg,
alltid var ved min side, og jeg vil takke disse folka.
Uten dem hadde jeg ikke vært her i dag.
Jeg har gått gjennom dette lenge.
Og usikkerheten ved å ikke vite hvorfor eller hvordan.
Og...
Jeg er glad denne dagen kom. Tusen takk.
Nå vet alle at det ikke var meg. De fjernet den byrden.
Nå visste folk sannheten.
Det var viktig for meg at Ronnie fikk det.
Da de sa at det ikke var ham, at det var en annen, tenkte jeg "milde himmel".
Vi prøvde å få et forhold.
Men...
Ting fungerer ikke alltid.
Den andre oktober 2017 anmeldte jeg Robert Yniguez.
Første punkt var drap, andre punkt var voldtekt.
Basert på omstendighetene, loven og bevisene på den tiden,
kunne vi ikke anmelde for babyen.
KONE DATTER
Før vi kunne velge en jury og behandle saken,
indikerte den tiltalte, gjennom sin advokat,
at han ville inngå en avtale.
Han ville erklære seg skyldig i forsettlig drap,
som gir 15 år til livstid, og innrømme at han faktisk hadde drept Teresa.
Jeg tror at han ikke ville at kona
og stedatteren skulle høre alle detaljene om lovbruddet.
Så hvis du er i hans posisjon, og du blir dømt uansett,
så velger du kanskje et alternativ
hvor du kan si du er uskyldig når du prater med dem.
DØMT TIL 15 ÅR TIL LIVSTID FOR DRAP PÅ GRAVID DAME
Yniguez ble dømt i oktober 2019.
Vi snakker 37,5 år,
førti den dagen han ble dømt.
Og jeg lever i pinsel hver dag.
Hadde den tiltalte blitt dømt i retten,
ville pålagt minstestraff være livstid uten mulighet for prøveløslatelse.
Med en innrømmelse og 15 til livstid, vil han kunne prøveløslates.
Men du vet aldri hva som skjer i en jury, det er en risiko.
I hans alder, 15 til livstid...
Han slipper ikke ut.
Nå kan jeg sove om natten og vite at han ikke kan skade flere.
Jeg var veldig lettet da det var over. Det var overveldende.
Nå kan jeg begynne å leges.
Jeg fikk en blomsterbutikk i nærheten av Malaga Cove
til å lage en fin krans i et kors.
JEG ELSKER SOFIA FEMATT HVIL I FRED. DET ER OVER!
Jeg hentet den. Alle kjørte bort dit.
Vi er der med familien. De henger opp kransen hvor det står "det er over".
DET ER OVER!
Det var en rar følelse.
Jeg hadde vært der et par ganger, men nå hadde vi fått Yniguez dømt.
Vi hadde svar.
Ralph Hernandez hjalp meg. Han ga meg rettferdighet.
Han ga meg alt jeg trengte for å legge dette bak meg.
Jeg kan ikke få takket ham nok.
Han er en Chicano som har klart seg bra. "Det er deg, Ralph.
Vær stolt av deg selv."
Jeg er kjempestolt.
Det var flott å skaffe svar til familien.
Det var veldig tilfredsstillende, for du innser at frukten av arbeidet,
alle timene, alle årene...
Du utgjorde en forskjell.
Alle savnetsaker går via drapsavsnittet.
Hvis du er savnet, er det store spørsmålet...
"Hvorfor det?"
Den 198 cm høye trebarnsfaren Smith har forsvunnet.
SAVNET
Gavin Smith var Fox-sjef. Han var en som skilte seg ut.
Det var svært uvanlig at en som ham bare forsvant i løse luften.
- Det foregår noe rart her. - Han opplevde kaos.
Gavin hadde en ganske het affære.
Det er et mysterium, men noen der ute vet noe.
Tekst: Ida Aalborg