OKRESNÍ ÚŘAD ŠERIFA V LOS ANGELES
JE NEJVĚTŠÍ SVÉHO DRUHU V USA
A PŮSOBÍ V NEJLIDNATĚJŠÍM OKRESE V ZEMI.
VYŠETŘUJE NEJBRUTÁLNĚJŠÍ A NEJKOMPLIKOVANĚJŠÍ VRAŽDY.
TOTO JSOU JEJICH PŘÍBĚHY.
4. BŘEZNA 1980
4. března 1980 mi zrovna končila noční směna v hlídce.
S parťákem jsme se chystali domů,
když nám ohlásili možný nález těla na pláži RAT Beach.
Byla to pláž přístupná přes Malaga Cove.
Když zavolají, že na pláži je asi tělo,
napadne vás, že to bude někdo opilý.
Nejspíš klopýtl a upadl, možná bude zraněný.
Nečekal jsem, co přijde.
Byl to nevyřešený případ vraždy, úplná detektivka,
naprostá záhada beze svědků.
O 33 let později mi ten případ přidělili.
Musíte se ptát, co ten pachatel
dělal posledních 33 let.
Nevíte, co dalšího mu ještě prošlo.
Okresní úřad šerifa v Los Angeles je nejlepší z nejlepších.
V LA se projednávají nejsledovanější případy.
Musíte mít zápal pro věc na 110 %.
Tohle je vražda. Závažnější zločin neexistuje.
Hlavní je vášeň a smysl pro povinnost.
Spravedlnost pochází z nalezení pravdy.
VRAŽDY: LOS ANGELES
V roce 2013 jsem šel za nadřízeným.
Požádal jsem, aby mi přidělil nějaké případy.
Měl na stole případ z roku 1980.
Zaujal mě, jen jsem se do něj začetl.
Kdykoli je obětí žena, myslím na své dcery.
Začetl jsem se do spisu
a pomyslel si, že budu hodně cestovat.
Musím najít všechny ty lidi ze spisu.
Našel jsem Davida Byingtona, který byl u případu první.
Telefonovali jsme si, případ si výborně pamatoval.
Vryl se mu do paměti,
protože v roce 1980 byl na oddělení nováčkem.
V roce 1980 jsem sloužil u policie ve městě Palos Verdes Estates.
Palos Verdes Estates je malé předměstí jižně od Los Angeles.
Jsou tam krásné útesy, honosné domy, žijí tam bohatí lidé
a většina domů stála miliony dolarů
už v 70. letech.
Vraždy v Palos Verdes Estates
byly naprosto neobvyklé.
V té době mi bylo 21 let.
V hlídce jsem sloužil teprve jeden nebo dva měsíce.
Když jsem viděl místo činu a došlo mi, že tu možná máme vraždu,
roztřásl jsem se.
Na pláži Malaga Cove v Palos Verdes Estates leželo tělo ženy.
Zjevně byla sexuálně napadena
a utrpěla rány do hlavy.
Nějaký surfař našel její kabelku s legitimací.
Zjistili jsme, že je to Teresa Broudreauxová z Wilmingtonu,
jen 20 kilometrů odtud, a je jí pouhých 20 let.
Snažili jsme se zjistit, jestli ještě žije, dobře si to pamatuju.
Tělo bylo na dotek teplé,
ale nepoznal jsem, jestli cítím její tep,
nebo svůj vlastní.
Byl jsem dost nervózní.
Viděl jsem, že je ta dívka úplně nahá,
měla jenom podkolenky.
Ležela tak, že jí nohy směřovaly k oceánu.
Obličej měla celý od krve.
Rozcuchané vlasy měla slepené krví.
Musely se odhrnout, aby jí bylo vidět do tváře.
Měla tržnou ránu na čele,
modřiny a čerstvá zranění na břiše.
Nakonec se z pláže stalo místo činu.
Příliv se blížil tak rychle,
že jsme ji museli zvednout a poponést dál.
Můj kolega se jí přitom snažil podpírat hlavu.
Když jsme ji přenášeli, parťák povídá:
„Proboha, ruka se mi zabořila do její hlavy.“
Měla velkou ránu v týle.
Věděli jsme, že to nebyla nehoda.
Slečna Broudreauxová byla moje první oběť vraždy.
Připravit člověka o život je nejhorší zločin.
Rozhodně nechcete nic pokazit.
Policejní oddělení v Palos Verdes Estates je menší agentura. Závažnost toho zločinu
vyžadovala oslovení agentury,
která zvládne vyšetřování vraždy,
a oddělení šerifa v Los Angeles je nejlepší.
Když jejich mordparta dorazila,
všímal jsem si všeho, co dělali.
Každý prokurátor vám řekne, že naše práce není jen vznášet obvinění.
Dbáme také na to, aby postupy a způsoby
vyšetřování případu probíhaly řádně.
Musíte se spolehnout
na záběry z bezpečnostních kamer, na svědky nebo vědecké důkazy.
A v roce 1980 takové věci
nebyly zdaleka tak dobře k dispozici jako dnes.
Na místě činu se nenašlo žádné oblečení oběti.
Našli jsme láhev alkoholu a pár skleniček,
v jedné ještě trocha pití zbyla,
poblíž místa, kde vyhodili kabelku.
To by mě tehdy vedlo k domněnce,
že tam určitě ještě někdo byl
a popíjel s obětí před vraždou.
Také jsme viděli stopy pneumatik.
Domnívali se, že to jsou stopy pneumatik z auta podezřelého.
Ale pneumatika byla sjetá.
Vzorek nebyl dost hluboký.
Nedal se udělat odlitek.
Detektivové z oddělení vražd v okresu LA
nezaháleli a hned se snažili kontaktovat členy rodiny
a blízké oběti
a zjistit cokoliv, co by je dovedlo k možnému pachateli,
a pak se vydali po stopách.
Zjistili, že je vdaná za muže jménem Ronnie Fematt.
Když jsem Teresu poznal, bylo jí asi 18, 19. Mně bylo kolem 20.
S kamarádem jsme se byli bavit na východní straně Wilmingtonu
A jedna dívka s sebou přivedla Teresu.
Když jsem ji viděl, ohromila mě.
Byla velmi nezávislá, velmi rozhodná.
Nevím, co na mně viděla.
S kamarády jsme zkoušeli drogy, koketovali s tím.
Ale když jsme se s Terri dali dohromady, dostal jsem ultimátum.
Řekla, že toho musím nechat.
Nebylo co řešit.
Chodili jsme spolu dva a půl roku a pak jsem si řekl,
že si tu holku chci vzít.
Chtěl jsem s ní mít rodinu, usadit se.
Tak jsem se s ní oženil.
Krátce nato otěhotněla.
Řekli, že to bude holčička.
Byl jsem nadšený.
Způsob, jakým byla Teresa zabita, byl velmi znepokojivý.
Byl to násilný čin, oběť měla rozbitou hlavu,
nejspíš byla sexuálně napadená.
A pak zjistit, že byla několik měsíců těhotná,
že byl zmařen a ukončen ještě jeden život,
to bylo hrozně smutné.
Kromě té tragédie už byla matka.
Měla čtyřletou dceru Lindu.
Čtvrtý březen 1980 byl jeden z nejhorších dnů mého života.
Babička mi řekla, že se maminka utopila na pláži.
A že půjde do nebíčka s andělíčky.
A že už se nevrátí.
Začala jsem zlobit.
Nechtěla jsem být u tety.
Nechtěla jsem být u babičky. Nechtěla jsem být u táty.
Chtěla jsem jen maminku.
Nechápala jsem, proč se nemůže vrátit.
Jediný člověk, který mě kdy miloval a chránil, byl pryč.
Bála jsem se, že už mě nikdo nebude mít rád.
Když jsem Lindu poznal, byly jí asi dva roky.
Byla malá, ještě neuměla moc mluvit.
Ale byla moc roztomilá.
Vůbec mi nevadilo, že není moje.
Hráli jsme si na kavárnu. Já jsem si objednal
a ona mi šla do kuchyně „uvařit“.
Byla to hodná holčička.
Milovala jsem to.
S Ronniem jsme napsali menu. Pak jsem ho odnesla mamce.
Zeptala se: „Kolik si dáte, paní?“ A já: „Dvakrát, prosím.“
A pak mi u svíčky opekla malý kousek sýra.
Nevím, proč u svíčky, ale bylo to tak.
Ronnie se s ní oženil údajně z lásky
a vychovával její dceru jako vlastní.
Ale to z něj nesejmulo podezření.
Mohl ztratit nervy, mít špatnou chvíli, špatný týden. Kdo ví?
S Ronniem šerifovi detektivové mluvili mezi prvními.
Šerifové mě vyslýchali a já na všechno odpovídal.
3. března jsem byl ve škole na Harbour College.
Nic zvláštního, studoval jsem umění, šlo mi to.
Přišel jsem domů a řekl ženě, že půjdeme ke kamarádovi Georgovi.
Sedávali jsme u něj v garáži, pili a kouřili.
A tak jsme šli.
Seděla nasucho.
Už byla těhotná.
Nebavilo ji zůstat celou noc v garáži.
Chápu, že chtěla jít domů.
Šli jsme domů.
Řekl jsem, že se tam vrátím, ale ona nechtěla.
„Nevracej se tam.“ Já na to, že chci.
Ona pořád, ať nechodím. Povídám: „Terri, já tam jdu.“
Pak jsem vyšel ze dveří.
Šel jsem tudy ke kamarádovu domu.
Slyšel jsem bouchnutí dveří a otočil se. Šla do uličky.
V uličce jsme měli branku, která vedla do druhé ulice.
O kousek dál tam bydlela její sestra.
Viděl jsem, že se zlobí. Jde si na mě postěžovat sestře.
Přejde ji to.
Ale pak už jsem ji víckrát neviděl.
Kolikrát žena zmizí a manžel řekne,
že odešla a on neví, co se s ní stalo.
V devíti případech z deseti je to blbost. Vina bude na manželovi.
Musel jsem sundat košili.
Hledali škrábance nebo zranění, jak se bránila, ale já nic neměl.
Ptali se: „Vy jste to neudělal?“ A já, že ne.
Když Ronnieho vyslýchali, byl znepokojený, byl nervózní.
Když vaši ženu najdou zavražděnou...
buď jste zdrcený, v šoku atakdále,
nebo se děsíte, že přijdou na to, že jste to udělal.
Když jsem se vrátil domů z výslechu,
kolem bloku stála policejní auta.
Sledovali můj dům.
Velmi rychle se začal bát, že je podezřelý,
a to taky byl.
Volal jsem strýci Henrymu Salcidovi, trestnímu advokátovi.
Poradil mi, ať se jim vyhýbám a nemluvím s nimi.
Tak jsem to udělal.
Táta s námi nežil, takže když si maminka vzala Ronnieho
a já měla mít sourozence,
myslela jsem, že teď budeme úplná rodina,
Ronnie, miminko, maminka a já.
Hrozně jsem se těšila.
Hrozně moc.
Ale když se to stalo s maminkou, nezůstala jsem s Ronniem.
Přišla tátova rodina a hned mě dostali do péče.
Chyběla mi, když ji odvezli. Zničilo mě to.
5. BŘEZNA 1980 1 DEN PO VRAŽDĚ
Během pitvy se odebíral rape kit, balíček důkazů o znásilnění.
Ale v roce 1980 se zdaleka neodebíraly takové vzorky jako dnes.
Byly tam její ostříhané nehty,
protože se zdálo, že má za nehty nějaký materiál,
a mohl se případně porovnat s krevní skupinou.
Byly také odebrány stěry,
které se netestovaly na DNA, ale na přítomnost spermatu.
Přivezli ji do márnice.
Šel jsem tam a chtěl ji vidět, protože jsem musel zařídit pohřeb.
Poodhalili to prostěradlo asi do půlky
a já už... Podlomila se mi kolena.
Nemohl jsem tomu uvěřit.
Vůbec jsem nepoznával její rysy.
Byla to jen tmavá hmota, místo obličeje měla velkou díru.
A hned jsem těm lidem řekl, že chci zavřenou rakev.
A miminko chci zavinout a dát jí ho do náruče,
aby spolu byli navěky.
Vyšetřovatelé mluvili se spoustou přátel a členů rodiny,
to bylo vše, z čeho mohli vycházet.
Zjistili, že jako poslední Teresu viděla její sestra.
Přišla k sestře domů.
Sestra chtěla, aby u ní zůstala, ale Teresa odmítla.
Teresa Broudreauxová odešla od sestry
a šla po ulici.
Jedna sestřenice si vzpomněla, že ten den, než ji našli mrtvou,
chtěla jít na pláž.
Teresa ani Ronnie neměli auto.
Dalo by se předpokládat,
že by na pláž jela stopem.
Vyšetřovatelé mohli jen doufat, že někdo něco viděl,
stalo se to té noci, nalezena byla brzy ráno,
ale nikdy se nepřihlásili žádní svědci.
Chyběla jim spousta vyšetřovacích nástrojů,
které by pomohly zjistit, kdo ji zavraždil.
Možným podezřelým byl Ronnie, manžel Teresy Broudreauxové.
Důkladným pátráním zjistili,
že Ronnie má alibi.
Ronnie byl v kamarádově garáži s několika očitými svědky
tu noc, kdy byla jeho žena zavražděna.
A to ho v podstatě zbavilo podezření.
A i když policejní vyšetřovatelé mohli Ronnieho vyloučit,
stejně na něj její rodina a blízcí
koukali s přesvědčením, že je zodpovědný
za smrt jejich dcery, matky, sestry.
Když mi bylo asi osm nebo devět let,
se sestřenicí jsme prohrabovaly krabice a šuplíky její matky
a našly jsme pitevní zprávu mé matky.
Divila jsem se: „Co? Vždyť se utopila!“
Pořád jsem byla přesvědčená, že se utopila, jak mi řekli.
Šokovalo mě, co se jí stalo.
Všichni v její rodině říkali, že mamku zabil Ronnie.
Okamžitě jsem tomu uvěřila, protože se hodně hádali
a já to denně zažívala.
Každý den jsem byla svědkem jejich hádek.
Detektivové rozhodli, že nejsem podezřelý.
Ale vraha neměli, takže mě lidi stejně podezírali.
Kolikrát na mě i stříleli, protože si mysleli, že jsem to udělal.
Její příbuzní, přátelé, nevím.
Do její smrti na mě nikdo nestřílel.
Po tom traumatu jsem nechtěl žít.
Když vaše žena zmizí uprostřed hádky,
a my nemáme žádné důkazy,
které ukazují na jiného viníka,
a vy máte jen alibi od rodiny nebo přátel,
buď je to legitimní alibi, nebo ne,
ale žádné jiné podezřelé nemáte.
Neměli jsme očitého svědka.
V té době jsme neměli žádný použitelný důkaz.
Nic jiného dělat nemohli.
Nakonec se vražda Teresy Broudreauxové nikdy neobjasnila.
Desítky let ležela mezi odloženými případy.
Když jsem byla malá, plakala jsem po mamince.
Postupem času jsem se vyptávala.
Měla jsem tolik otázek, na které nikdo nebyl ochotný odpovědět.
Nikdo o ní nechtěl mluvit.
Nikdo nechtěl mluvit o tom, co se stalo.
Nikdo mi nic neřekl.
Říkali mi, abych byla zticha. Že už se nevrátí.
Zvykla jsem si, že nemám rodiče.
Prázdnota po matce se nikdy nezaplnila.
To se nikdy nezahojí.
Roky si na mě lidé ukazovali,
vyhýbali se mi, mluvili za mými zády.
Neřešil jsem to.
Nemyslel jsem na dceru ani na Terri.
Vydělával jsem jen na drogy,
abych nemusel čelit tomu tlaku,
kdy si na mě lidi ukazovali: „To je on, zabil svou ženu.“
Když jsem byla starší, občas jsem ho potkala.
Nechtěla jsem s Ronniem mluvit. Nevěděla jsem, co mám cítit.
Říkala jsem si: „Vážně to udělal...
Mohl by to být on...“
Vyptávala jsem se lidí, od nichž jsem to slyšela.
Vím, že se hodně hádali, ale opravdu by ji dokázal zabít?
OKRESNÍ ÚŘAD ŠERIFA V LOS ANGELES ODDĚLENÍ VRAŽD
33 LET PO VRAŽDĚ TERESY BROUDREAUXOVÉ
Když jsem dostal ten případ a viděl kulturní pozadí,
byla tam spojitost.
V 80. letech byla kultura ve Wilmingtonu stejná
jako na východě LA, odkud jsem byl.
Byla to převážně hispánská kultura,
mládež jezdící v lowriderech, gangy, zločin.
Někdy jsem viděl, jak se rodiče báli...
Báli se zavolat policii.
V roce 1980 mi bylo 13. Byl jsem v osmé třídě.
Kdybyste mi řekli, že se zapojím
do vyšetřování vraždy v Palos Verdes Estates,
což byl proti východu LA jiný svět, řekl bych, že jste se zbláznili.
Jako kluk jsem nikdy nechtěl být policajt.
To mě ani nenapadlo.
Vášeň přišla, až když jsem začal pracovat
a začal jsem si všímat, jak velký smysl ta práce má.
Ralph byl spíš nenápadný, jemný.
Snažil se a udělal si jméno.
Nedral se o povýšení. Chtěl jen být vynikající detektiv.
Lidé se mě vždycky ptají, jaké to je, pracovat na vraždách.
Jako žonglovat s míčky v moři.
Nechcete se utopit, ale nechcete upustit míček.
Když řešíte odložený případ,
musíte překonat spoustu různých věcí.
Po deseti, 15, 20 letech se vyšetřování změnilo.
Vyvíjejí se různé techniky, různé postupy uvažování.
Stejně se nakonec vrátíte k poctivé detektivní práci.
Musíte najít lidi, najít svědky.
Ale v těch odložených případech nám ohromně pomáhá současná technologie.
Ten případ z roku 1980 se stal léta předtím, než se začala používat DNA.
Dnes existují jiné způsoby vyšetřování.
Teď se můžeme vrátit, vzít důkazy
a vytvořit profily DNA.
Z místa činu zůstalo několik důkazních předmětů.
Věděli jsme, že je jich tam dost,
že existují věci, které můžeme otestovat.
Na oddělení šerifa byla vynikající kriminalistka.
Když se pustila do těch důkazů
a zjišťovala, jestli je tam dost genetického materiálu,
došlo nám, že moc nemá s čím pracovat.
Nehty nebyly tak užitečné, jak jsme doufali.
Další důkazy z místa činu také moc nepomohly.
Na láhvi s alkoholem nebyly žádné otisky ani DNA.
Na kelímku byl jen Teresin otisk.
Na rozdíl od toho, co vídáte v televizních seriálech,
lidé bohužel nešíří svou DNA všude,
kam přijdou.
Museli jsme na to jinak.
Najít jiný způsob, jak identifikovat jejího vraha.
Zaměřili jsme se na koronerovy důkazy.
Úřadu koronera se podařilo získat DNA nalezenou na oběti.
Kriminalistka vzala pubické ochlupení
a v podstatě ho umyla.
Pak to dala do odstředivky,
která se točí a v podstatě stluče takovou peletku.
A na tu se ona může podívat pod mikroskopem
a určit, jestli je v ní nějaký genetický materiál.
A našla jednu hlavičku spermie.
A tu mohla otestovat na DNA.
Cílem je, aby dokázali vytvořit skutečný profil DNA.
Protože někdy můžete mít tělesnou tekutinu,
ale to nemusí stačit na kompletní profil DNA.
Někdy máte částečný profil. Někdy nezískáte nic.
Pokud tam nejsou dostatečné důkazy, je to slepá ulička.
9. LEDNA 2014 34 LET PO VRAŽDĚ TERESY BROUDREAUXOVÉ
Detektiv Ralph Hernandez dostal můj případ a zavolal mi.
Cítil jsem, že mi rozumí.
Věděl, jak žiju, čím jsem si prošel.
Závislost, gangy, všechno.
Když jsi z východního LA, tak tyhle věci znáš.
Tím spíš, když jsi policajt. To je asi znáš líp než já.
Choval se ke mně jako ke každému.
Pro něj jsem nebyl Mexikánec, ale prostě člověk.
Mluvil jsem s ním a řekl jsem mu, že mám další informace.
OKRES LOS ANGELES ŠERIF
Ronnie nám vyprávěl,
jak za ním jednou přišla známá ze sousedství
a řekla, že má výčitky,
že už pár let něco tají a chce, aby to věděl.
Na konci 90. let jsem byl pořád na dně
a byl jsem v baru.
Přišla jedna kamarádka, kterou jsem dlouho neviděl.
Přišla ke mně.
„Ronnie, já vím, kdo ti zabil ženu.“
Lidé žijí dál
a pamatují si živé detaily toho,
co traumatického se jim v minulosti stalo.
Nakonec si uvědomí,
že jim to nedá spát a musí to někomu říct.
Když jsem poznal detektiva Hernandeze,
zrovna jsem nepil.
Tak dlouho jsem se tím trápil.
Říkal jsem si, že je načase dostat nějakou odpověď.
Byla to kamarádova milenka.
Byla dlouho pryč, nevěděl jsem, co se s ní stalo.
Dali jsme se do řeči, rozbrečela se: „Vím, kdo ji zabil.“
ZÁZNAM VÝSLECHU
Tak jsem se zeptal, jak to myslí.
Řekla, že ji unesli dva chlapi a sexuálně ji mučili.
Vzali ji do auta. Řekli jí, ať si dá něco na jazyk.
Prý když si dala tu tekutinu na jazyk, ztuhla.
Říkala, že slyšela a viděla, ale nemohla se hýbat.
Byla jako ochrnutá.
Mučili ji, sexuálně zneužívali.
Pak mi řekla, že je slyšela, jak se baví:
„Co uděláme s jejím tělem? Vezmeme ji tam, kde jsme vyhodili Terri.“
Povedlo se jí vyskočit za jízdy z auta,
kolemjdoucí zastavil a pomohl jí a oni odjeli.
Znal jsem toho, o kom mluvila. Dobře jsem ho znal.
Sedělo to na některé jeho vlastnosti.
Jsou to informace z druhé ruky.
Ta dívka to řekla Ronniemu, on nám.
Museli jsme tu dívku najít.
V původních zprávách byly adresy
lidí, kteří žili v sousedství.
Tak jsem zaklepal na pár dveří.
Zjistil jsem, že ona už ve státě nežije.
Sehnal jsem telefonní číslo a zavolal jsem jí.
Byla velmi nápomocná a ochotná se s námi sejít,
což bylo skvělé.
Letěli jsme za ní.
Ralph jel do Texasu, aby si s ní promluvil.
V tu chvíli jsem pochopil, že udělá všechno, co bude třeba.
A měl jsem z toho dobrý pocit.
Rozhodně jsem cítil, že po 33 letech mám konečně někoho na své straně.
VÍTEJTE V TEXASU
Sotva jsme přiletěli, volali mi z laborky.
A hned řekli,
že našli v systému CODIS shodu s DNA z místa činu.
To bylo neuvěřitelné.
Ale bylo to trochu matoucí,
protože to nebyl člověk, o němž jsme si mysleli,
že nás k němu vedou
informace od té ženy.
Byl to někdo úplně jiný.
Díky kriminalistce jsme měli jméno.
Systém našel shodu s mužem jménem Robert Yniguez.
Kdo byl Robert Yniguez? Kde se vzal?
Co udělal? Kde byl? Kde byl před 34 lety?
Robert Yniguez nikde ve spisu nebyl.
Nepatřil mezi vyslechnuté.
Jeho jméno nikdy nezaznělo.
V těch původních zprávách byla spousta jmen.
Ale jeho tam nebylo.
Ale bylo to velmi vzrušující.
Vrátili jsme se z cesty za informátorkou,
která nám ale nijak nepomohla.
Rychle jsme zahájili
interní vyšetřování Roberta Ynigueze
a já jsem si vyžádal spisy z jeho předchozích zatčení.
A v roce 1981 byl Robert Yniguez zatčen za znásilnění.
Obětí v tom případu byla stopařka, kterou vzal do auta
a pak ji znásilnil.
Ta oběť to nahlásila.
Zatkli ho hned po tom znásilnění.
Byl obviněn.
Vypovídal při předběžném slyšení.
Oběť přišla svědčit.
Ale krátce před soudním řízením
se oběť nepodařilo najít,
takže případ byl zamítnut a jeho pustili.
Pak přeskočme do roku 1982,
kdy byl zatčen za další znásilnění,
z něhož byl usvědčen a šel do vězení.
A díky tomu usvědčení se jeho DNA dostala do databáze CODIS.
Protože záznam v CODIS je jen vyšetřovací nástroj a stopa,
jsme povinni eticky získat takzvaný „potvrzující vzorek“.
Potřebovali jsme od něj získat vzorek DNA, abychom to potvrdili
a porovnali s důkazy od koronera.
Dalším krokem bylo najít pana Ynigueze.
Detektiv Ralph Hernandez se mě zeptal, jestli vím, kdo je ten Robert Yniguez.
Řekl jsem ne, ale měl jsem velkou naději.
Na DNA padoucha vždycky chytí.
A teď měli DNA.
Stačilo jen najít toho chlapa.
Sexuální pachatelé se musí registrovat v den narozenin.
Pan Yniguez měl narozeniny asi čtyři měsíce poté,
co detektiv Hernandez zjistil, že je potenciálně podezřelý.
Nejjednodušší bylo hledat pana Ynigueze tam,
kam se půjde registrovat.
Yniguez se v Harbor Station chystal zaregistrovat jako sexuální delikvent.
V tu chvíli jsem se o něm chtěl dozvědět víc.
Chtěli jsme zjistit, kde žil,
kde byl, jakou má rodinu, přátele,
protože mohla existovat nějaká spojitost s Teresou.
Taky jsem chtěl získat vzorek jeho DNA.
A tak jsem mu řekl, kdo jsme, odkud jsme,
a on byl ochotný s námi mluvit.
- Zavřeli vás v roce 1980, nebo... - Asi v roce 1980.
Kde jste před vězením bydlel?
Hm.
Myslím, že jsem bydlel ve Wilmingtonu u...
S tátou v domě nevlastní mámy.
Moc lidí jsem ve Wilmingtonu neznal.
Tedy...
Projížděl jsem tudy, ale...
Nikoho jsem tam neznal.
Neměl jsem nijak promyšlený plán.
Řekl jsem si, že budu sám sebou, promluvím s ním tak, aby byl klidný.
Od toho se to pak odvíjelo.
- Byl jste někdy na párty na pláži? - Ne.
- Nikdy jsem tam nechodil? - Ne.
A nikdy jste nebyl v Malaga Cove v Palos Verdes Estates?
Ne.
Ralphův přístup byl velmi
nekonfrontační.
Snažil se, aby se Yniguez uvolnil,
a pak s ním procházel dostupné informace,
aby zjistil, jestli se na něčem nachytá.
Jak to bylo, než vás tehdy zatkli?
Vzal jsem ji do Redonda.
- A měli jsme sex. - Hm.
Odmítala, ale pak...
Pak se poddala a...
- Obvinili vás ze znásilnění. - Jo.
Vyvázl jste, protože nepřišla.
- Hm. - Dobře.
Říká vám něco jméno Teresa?
- Ne. - Ne? Vůbec nic?
Chvílemi jsem to na něm viděl.
Takové to těžké dýchání, jak se to popisuje.
Vidíte, jak se lidem zrychlí tep,
srdce jim buší skoro přes tričko.
Bylo vidět, jak zhluboka dýchá a je nervózní.
Ukážu vám pár fotek.
Dobře.
Znáte tu dívku, vzpomínáte si na ni?
- Ne. - Ne?
Ne.
Tuto ženu našli mrtvou na pláži.
Jste si jistý, že vám není povědomá?
Teresa Broudreauxová.
- Ne. - Bylo to v roce 1980, v březnu 1980.
Ne, vůbec ne.
Popírání bylo moc důležité, protože jsme měli velmi silné důkazy DNA.
Kdyby nám řekl, že s Teresou chodil, aby o tom její muž nevěděl,
že se s ní ten večer vyspal,
to by nám případ zkomplikovalo.
Ne.
- Ne? - Ne.
Proto bylo popírání mnohem průkaznější.
Může existovat nějaký důvod,
aby na místě činu byla vaše DNA?
To ne...
Ne, kde by se tam vzala.
- Nebyla tam? - Ne.
Jsme tady. Víme, že nám můžete pomoct.
Protože vaše DNA byla na místě činu.
Nevím, nechápu jak.
Ani tu holku neznám.
Chcete-li mít s podezřelým dobrý vztah, musíte mu něco dát.
Měl jsem pro něj informaci, kterou potřeboval,
mohla by ho stimulovat, aby něco řekl
a pomohl nám zjistit pravdu, že?
Protože co kdyby měl rozumné vysvětlení?
Co když to neudělal, že?
Takže tam 100% nebudete mít problémy s DNA?
- Ne. - Takže...
Mohli bychom vám odebrat ústní stěry?
Dobře.
Moc si toho vážím.
Šel jsem z výslechu Ynigueze
s pevným přesvědčením, že máme viníka,
ale důležitější bylo vystavět případ s jistotou,
že je to on, a pak ho teprve zatknout.
Bukální stěry DNA pana Ynigueze
umožnily úřadu šerifa provést potvrzující testy.
OKRES LOS ANGELES ÚSTAV SOUDNÍHO LÉKAŘSTVÍ
Vzorky se shodovaly
a shoda byla potvrzena statistikou,
což bylo jedna ku 82,5 bilionu.
Na planetě je jen sedm miliard lidí.
Být jedním z více než 80 bilionů
je dost silná shoda.
V tomhle případě bylo jasné, že je to váš vrah.
A teď byla otázka,
jak vystavět neotřesitelný případ.
Případ znásilnění z roku 1981 byl nesmírně důležitý,
protože Yniguez narazil na ženu,
která stála ve Wilmingtonu na autobusové zastávce, a nabídl jí odvoz.
Věděli jsme, že Teresu naposledy viděli ve Wilmingtonu,
a jsou tam podobnosti v modu operandi.
K našemu štěstí jsem našel a vyzpovídal
oběť znásilnění z roku 1981.
Když jsem ho potkala, nestopovala jsem. Jen jsem šla.
Zastavil, jestli nechci svézt. A já řekla ano.
Okolnosti byly podobné tomu,
co se podle nás stalo Terese.
Jak jste si jistá, že vás ten muž nutil... Že vás znásilnil?
Na 100 %. Přestala jsem se bránit, protože mi začal vyhrožovat smrtí.
Vyhrožoval jí. Vzdala se.
Teresa byla zbitá a zabitá.
Myslím, že Teresa se bránila
a Yniguez svou pohrůžku splnil.
To bylo nesmírně přesvědčivé
a náš případ to ještě víc posilnilo.
Když se dívám na odložený případ,
vždycky chci mluvit s podezřelým, pokud to jde.
Chci ho sám zhodnotit.
Chci vidět, jak zareaguje na můj výslech.
Chci vědět, jestli to nakonec nezhorší.
K čemu se přizná? Kde budu mít problémy?
Bude to moje jediná šance si s ním promluvit.
Jakmile se rozběhne řízení, už s ním nebudu moci mluvit.
Robert Yniguez řekl Ralphu Hernandezovi, že se s obětí nikdy nesetkal,
že s ní nikdy neměl sex,
že nikdy nebyl v Palos Verdes Estates ani na pláži v Malaga Cove.
Čím neústupněji to bude popírat,
tím lepší to bude pro případ,
protože budu moci dokázat, že to není pravda.
John chtěl jet se mnou znovu vyslechnout Roberta Ynigueze.
Tak jsme si s ním šli promluvit.
POLICEJNÍ ZÁZNAM
PODEZŘELÝ YNIGUEZ DETEKTIVOVÉ HERNANDEZ A LEWIN
Zdravím, chci mluvit... Potřebuji mluvit s Robertem.
- Kdo jste? - Jmenuju se Ralph. On mě zná.
A tohle je John.
Druhý rozhovor nebyl ideální.
I proto, že tam byly jeho žena a dcera.
Jeho rodina.
Pojďte dál.
Díky.
Vypadáte, že ho chcete zatknout.
- To ne. My chceme... - Dobře.
Brzy půjdeme. Stačí nám deset minut.
A možná trochu soukromí, jestli vám to nevadí.
Proč? Přede mnou nemá co skrývat.
- Nemám před ní co skrývat. - Nic.
Říkáme si úplně všechno.
Chtěli jsme mu prokázat úctu a promluvit si s ním
beze svědků, kdyby si to přál.
- Ale jestli chcete... - Ne, může tu být.
Bylo velmi nepravděpodobné, že by řekl své ženě,
kterou v době vraždy ještě neměl:
„Mimochodem, víš, že jsem znásilňoval a vraždil,
než jsme se poznali?“
Chtěli jsme si promluvit soukromě, ale ač jsme to navrhovali několikrát,
pořád tvrdil, že před sebou nemají žádná tajemství.
Tak jsme se museli ptát před ní.
- Poslyšte. - V tom případu nejedu.
Roberte, vyslechněte mě.
Nechtěl se přiznat před nimi,
a když na něj John začal tlačit podrobnostmi z toho incidentu,
začal zapírat.
Začal se hodně bránit.
Trvám na tom, co jsem řekl. Neznám ji.
Nikdy jsem ji neviděl, nepotkal.
John v rozhovoru obvinil Ynigueze ze spáchání vraždy.
- Tvrdíte, že jste ji nikdy nepotkal. - Ne!
Tak co říkáte na to, že vaše...
Jakou vaši DNA jsme podle vás našli?
Asi moje sperma.
Jo. Můžete mi říct, jak je to možné, Roberte?
Nemělo by to být možné, protože ji ani neznám.
Nikdy jsem ji neviděl.
- Roberte... - Nemám s tím co dělat.
PUBICKÉ OCHLUPENÍ
Máme vaše sperma na pubickém ochlupení té mrtvé ženy.
Tu mrtvou ženu našli poblíž stejného místa,
kde jste za rok vzal do auta Lori ****.
Ta žena měla rozbitou hlavu.
Nátlak vedl k dalším popírání,
ale John ho přiměl přiznat, že by svému popírání nevěřil.
Byl to začarovaný kruh.
Uznáváte, že když v ní bylo vaše sperma,
znamená to, že jste ji musel znát
a měl jste s ní sex
tu noc na pláži?
Jo, to by bylo logické.
Kdybyste teď seděl na mém místě,
věřil byste tomu, co říkáte?
- Řekněte. - Já bych mu věřila.
Paní, vás se neptám.
Kdybyste seděl na mém místě, věřil byste té výpovědi?
Ne, tomu bych nevěřil.
Myslím, že 12 porotců tomu taky neuvěří.
Ve tváři měl výraz rezignace,
že ví, kam to směřuje.
Přece nepůjdu sedět za něco, co jsem neudělal.
Dobře, poslouchejte.
Vaše DNA...
Já rozumím. Je na ní moje DNA, ale nevím, kde se tam vzala.
Končíme? Už mě to začíná štvát.
Já chci právníka. Seženeme si právníka.
- Moment, poslouchejte. - Skončili jsme?
- Končíme. Dost. - Roberte, poslouchejte mě.
Už není co říct.
Když řeknete, že máme odejít, půjdeme.
- Jo. - Jo.
Paní, já mluvím s ním.
- Chci, abyste šli. - Dobře.
Fajn. To můžete.
Byli jsme si jistí, že toho máme dost.
Měli jsme DNA. Měli jsme Yniguezovo zapírání.
Měli jsme nějaká přiznání. Byl náš.
ZÁŘÍ 2017 37 LET PO VRAŽDĚ TERESY BROUDREAUXOVÉ
V září 2017 jsme konečně mohli jednat.
Náš tým Ynigueze sledoval na cestě z domu.
Zastavilo ho policejní auto.
A zatkli ho za vraždu.
Moc nám toho neřekl, ale to bylo jedno.
Mohli jsme předložit dost důkazů a dost informací.
Pamatuju si, že jsem šel ven a zavolal Ronniemu.
Zvonil mobil, stálo tam „Detektiv Ralph“.
„A sakra.
To je brzy.“
Nervozitou se mi rozklepaly nohy.
Zvedl jsem to.
Povídá: „Ronnie.“ „Ralphe, co je?“
A on: „Sedíš?“ Pak se mi rozbušilo srdce.
Povídám: „Máme ho.
Obžalujeme ho.“
Brečel jsem.
Seděl jsem v autě a brečel, 45 minut.
Byl to dojemný telefonát.
Někdo mi zavolal,
že za hodinu bude tisková konference.
„Našli toho, kdo zabil vaši matku.“
Rozplakala jsem se. Nemohla jsem tomu uvěřit.
Měla jsem hned přijet do centra LA.
Nestihla jsem to.
Ale můj nevlastní táta tam samozřejmě byl. Byl u všeho.
TISKOVÁ KONFERENCE ÚŘADU ŠERIFA 9. ZÁŘÍ 2017
Tisková konference byla pro Ronnieho,
aby mohl říct všechno novinářům
a dal jim vědět, čím si prošel.
Detektive.
Děkuji.
Vidíte, jak na té tiskovce stojím vzadu.
Byl jsem nervózní.
Potil jsem se a začínal jsem vypadat jako Rudy Giuliani.
Chceme vám představit Ronnieho Fematta,
který byl v té době ženatý s Teresou Broudreauxovou.
- Ronnie. - Děkuju.
Dobrý den.
Už je to víc než 37 let,
kdy čekám na tento den.
Chci poděkovat své rodině, že mi vždycky věřila,
stála na mé straně, a chci poděkovat těmto lidem.
Bez nich bych tu dnes nebyl.
Moje utrpení trvalo dlouho.
Ta hrozná nejistota, že nevíte proč a jak, chápete?
A...
Jsem rád, že ten den nastal.
Moc vám děkuju.
Teď všichni vědí, že já to nebyl.
Zbavili mě toho břemene.
Teď lidé znali pravdu.
Bylo pro mě důležité, aby se Ronniemu dostalo zadostiučinění.
Když mi řekli, že to nebyl on, že to udělal někdo jiný,
říkala jsem si: „Bože.“
Snažili jsme se vybudovat si vztah.
Ale...
Někdy to prostě nevyjde.
2. října 2017
jsem podala žalobu na Roberta Ynigueze.
V prvním bodu šlo o vraždu a ve druhém o znásilnění.
Vzhledem k okolnostem, zákonu a důkazům v té době
jsme nemohli vznést obvinění z vraždy dítěte.
MANŽELKA TERRI ANN DCERA SOFIA
Než jsme stihli vybrat porotu a projít řízením,
obžalovaný prostřednictvím právníka požádal o uzavření dohody o vině a trestu.
Byl ochoten se přiznat k vraždě druhého stupně,
za což hrozí 15 let až doživotí,
a přiznat, že Teresu zabil.
Mám pocit, že asi nechtěl, aby jeho manželka
a nevlastní dcera slyšely všechny podrobnosti o tom zločinu.
Když jste v jeho situaci a víte, že tak či tak budete odsouzeni,
pak si možná vyberete možnost,
kdy si v soukromých rozhovorech s nimi zachováte nevinu.
MUŽ ODSOUZEN ZA VRAŽDU TĚHOTNÉ ŽENY
Yniguez byl odsouzen v říjnu 2019.
Bylo to 37 a půl roku,
skoro čtyřicet, než ho odsoudili.
A já jsem žil v mukách každý den.
Kdyby byl obžalovaný souzen v procesu,
hrozil by mu povinný doživotní trest bez podmínečného propuštění.
S přiznáním viny a dohodou bude mít nárok na podmínečné propuštění.
Ale protože u poroty nikdy nevíte, co se stane,
je to risk.
V jeho věku asi 15 let až doživotí...
Ten se ven nedostane.
V noci můžu klidně spát,
že už nikdy nikomu neublíží.
Moc se mi ulevilo, když bylo po všem.
Bylo to pro mě zdrcující.
Teď se moje rána může začít hojit.
Zařídil jsem v květinářství poblíž Malaga Cove,
aby jí udělali pěkný kříž z květin.
SOFII FEMATTOVÉ S LÁSKOU R.I.P., JE TO ZA NÁMI!
Vyzvedl jsem ho a všichni jsme tam jeli.
Byli jsme tam s rodinou a na stuze toho kříže stálo: „Je to za námi.“
JE TO ZA NÁMI!
Byl to zvláštní pocit.
Párkrát jsem tam byl, ale teď jsme usvědčili Ynigueze.
Měli jsme odpovědi.
Ralph Hernandez mě nezklamal. Zajistil mi spravedlnost.
Dal mi všechno, co jsem potřeboval, abych konečně mohl žít dál.
Nemůžu mu dost poděkovat.
Je to dobrý člověk.
Řekl jsem: „Ralphe, můžeš být na sebe hrdý.“
Jsem moc hrdý.
Měl jsem radost, že jsem rodině dal odpovědi.
Bylo to velmi uspokojující,
protože vám dojde, že díky těm hodinám a letům práce
jste jim pomohli.
Všechna pohřešování projdou přes vraždy.
Jste-li pohřešovaný, zásadní otázka zní...
„Proč?“
Otec tří dětí, 196 cm vysoký Smith, zmizel.
POHŘEŠOVANÝ
Gavin Smith byl manažer Foxu. Byl mimořádný.
Bylo velmi neobvyklé, aby někdo jako on
zničehonic zmizel beze stopy.
- Dějí se tu divné věci. - Byl zmatený.
Gavin měl dost vášnivý poměr.
Je to záhada, ale někdo něco ví.
Překlad titulků: Markéta Demlová