På Manhattan finns det två spaningsrotlar som enbart utreder mord:
Manhattan North och Manhattan South.
De utreder de allra mest brutala och svårlösta morden.
Det här är deras berättelser.
På 90-talet i East Harlem
begicks ett antal mord och våldtäkter i området.
Alla offren var oskyldiga, unga tjejer som hittades strypta och knivhuggna.
"Seriemördare." Folk slänger sig ofta med det uttrycket.
Han var en sådan.
Vi satte ihop en arbetsgrupp
med några av de skickligaste poliserna som jag jobbat med.
Vi hade en ond person i East Harlem som måste bort från gatorna.
Jag har nog aldrig velat nåt mer i hela mitt liv
än att rättvisa skulle skipas för dem.
Varje fall tar lite av ens själ ifrån en.
Man klarar inte det här jobbet om man inte genuint bryr sig.
Man vill få fram sanningen.
Det är kriminalarens jobb.
Jag har alltid gillat att få se in i folks liv. Vad hände egentligen?
Familjen måste få veta vem som mördade deras släkting.
Det är mitt jobb.
I New York är NYPD…
…det bästa vi har.
Jag jobbade i Spanish Harlem.
Jag stationerades där 1983 som nyutexaminerad patrullerande polis.
East Harlem hade många latinamerikanska invånare.
Jag var den enda latinamerikanska kvinnan i mitt distrikt.
Jag arbetade många år i East Harlem.
Atmosfären är fantastisk. Det spelas alltid musik, dygnet runt.
Jag jobbade där som uniformerad polis, och sen som civilklädd polis i sex år
innan jag började på spaningspolisen. Jag stortrivdes i området.
Som nybliven polis patrullerade jag till fots i Spanish Harlem.
Det var ett oerhört levande område. Folk hade alltid nåt för sig.
Bra saker, för det mesta.
Den 2 juni ringde min telefon vid halv sju.
Vi hade ett mord i ett allmännyttigt hyreshus i East Harlem.
OFFER HITTAT
När jag kom till brottsplatsen låg offret i trapphuset.
Hon såg ut att vara 19 eller 20, en ljushyad svart kvinna.
Aktiviteten var febril.
Ordningspolisen var där och säkrade brottsplatsen.
Tekniska roteln samlade in tekniska bevis.
Det fanns inga tecken på trubbigt våld, inga sticksår, inga skottskador.
Vi antog att hon måste ha kvävts.
Vi hittade inga id-handlingar. Inget skol-id, körkort eller liknande.
Därför fick utredarna knacka dörr i byggnaden.
Vi tog polaroidfoton av hennes ansikte
för att kunna visa de boende när vi knackade dörr.
"Känner ni igen kvinnan?"
Vi fick tag på en person från samtliga lägenheter.
Tjugo våningar, kanske tio lägenheter per våning.
Det gav oss inget.
Hon bodde inte där. Hon skulle inte träffa nån där.
POLISMYNDIGHETEN - 23:E DISTRIKTET
När vi kollade om nån person hade anmälts försvunnen
de senaste 36 timmarna
hittade vi en anmälan som stämde in på offrets signalement.
Den unga kvinnan som hade anmälts försvunnen av sin familj
var Rasheda Washington.
Jag minns att några utredare åkte till hennes familj med polaroidfotot.
Det är inte lätt. Det är aldrig lätt.
Hur kunde det ha hänt?
MOSTER OCH KUSIN
Hon stals från oss.
Man håller knappt ihop. Man kan inte ens minnas,
för det känns som om man går runt i en dröm.
Jag bara skrek och grät.
"De har dödat mitt barn."
RASHEDAS MAMMA
Rasheda var min tvillingsyster.
Som tvilling har man en speciell kontakt i samma stund som man föds.
Vi föddes ihop, så jag trodde att vi skulle dö ihop.
Familjen kunde ge oss utförlig bakgrundsinformation om dottern.
Rasheda och hennes bror föddes och växte upp i New York.
När Rasheda gått ut high school antogs hon till Fashion Institute of Technology,
en av de allra främsta modeskolorna.
Vi gick ut high school den 15 juni 1997. Hon var förväntansfull.
Hon var en typisk 18-åring som pluggade på college och hade ett jobb.
Hon hade en plan för sitt liv, och den skulle hon lyckas med.
När man är 18 tror man inte…
Man tror inte att man ska förlora nån som står en nära på ett så tragiskt vis.
Hon var en livlig och underbar person.
RASHEDAS VÄN
Sen var hon borta.
Vi fick veta att hon var en duktig student.
En fin dotter och syster. Familjen stod varandra nära.
RÄTTSMEDICINALENHETEN
Det var ett mord.
Obduktionen visade…
DÖDSFALLSUTREDARE
…att hon hade dött av kvävning.
Både bröstkorg och hals hade pressats samman.
Hon hade utsatts för ett sexuellt övergrepp.
Biologiska vätskor och dna hittades på offret.
Dna-profilen som togs fram jämfördes med databaserna,
men den gav ingen träff vare sig i den nationella databasen
eller bland misstänkta.
På sexualbrottsgruppen
såg jag fall där våldtäktens syfte inte var sexuell tillfredsställelse.
Det bottnar i hat och ilska mot kvinnorna, männen eller barnen som våldtas.
Sexuella övergrepp och strypningar handlar om makt och kontroll.
Det säger mycket om mördaren.
De är svaga, och det här är ett sätt för dem att känna sig starka.
1998 hade jag precis arbetat med Central Park-mordet.
Redan i ett tidigt skede fanns det ett omfattande samarbete
mellan polisen och de biträdande åklagarna,
eftersom vi insåg att vi behövde varandra.
Åklagarna är delaktiga i allt.
De får höra precis allt om fallet, alla ohyggliga detaljer.
Jag tilldelades Rasheda Washington-fallet. Alla ville lösa det så fort som möjligt.
RASHEDAS HEM
Rasheda Washington bodde på 1st Avenue med sin familj
i ett hyreshusområde som heter 1199 Plaza.
Hon hittades åtta kvarter hemifrån.
Vi försökte arbeta fram en tidslinje för att begränsa möjligheterna.
Sista gången nån hade sett Rasheda vid liv var runt halv tio.
-Hon jobbade på Express. -På 34th Street.
-Ja.
-Hon brukade komma hem vid tiotiden. -Ja, vid tio på kvällen.
Hon hade jobbat klart för dagen, sagt hej då till kollegorna
och begav sig gissningsvis till tunnelbanan som hon alltid gjorde.
Hon brukade kliva av vid East 110th Street och Lexington Avenue.
Sen gick hon från Lexington till 1st Avenue och hennes hyreshus.
Hon bodde på 1st Avenue…
RASHEDAS HEM
…ungefär vid 109th Street.
Vi hittade säkerhetsvakten som sett henne alla kvällar utom den aktuella kvällen.
Vi visste att kroppen hade hittats vid fem eller sex morgonen därpå,
åtta kvarter hemifrån.
Hur hamnade hon i trapphuset på 15:e våningen på 1345 5th Avenue?
RASHEDA HITTAD
Ingen visste det.
Hon var hemkär av sig.
Hon åkte till skolan och jobbet. Hon hade aldrig stannat ute hela natten.
Vi kunde inte förstå hur hon hade hamnat på platsen där hon hittades.
Jag minns att jag fick frågan:
"Har du lagt märke till nån person, kanske när ni umgåtts i området?"
Jag kunde inte komma på nåt.
Rasheda hade en pojkvän.
När hon inte kom hem den kvällen undrade jag
om hon hade bestämt sig för att tillbringa natten borta eller göra nåt avvikande.
Poliserna frågade om jag kände pojkvännen,
och jag sa: "Jag såg dem tillsammans. Jag träffade honom."
Jag hade ingen misstanke om att han skulle göra nåt sånt
eller göra Rasheda illa.
Jag sa: "Vad heter han? Var bor han?"
Vi pratade med honom.
Inget framkom under utfrågningen av hennes pojkvän
som fick oss att tro att han var det minsta inblandad.
Han var utom sig.
Vi pratade med alla hon kände.
Hade hon bekanta, skolkamrater eller kollegor som var suspekta?
Som kunde ha dragit in henne i nåt som kunde ha lett till hennes död?
Men ungdomarna som hon umgicks med var målmedvetna
och ville lyckas, precis som hon.
Det var trevligt att höra, men även frustrerande,
eftersom det inte gav oss några ledtrådar.
Alla företag i området hade affischer i skyltfönstren
för att hjälpa oss få in tips.
Vi visste inte om hon hade kidnappats
eller om hon frivilligt följt med nån.
Man söker efter avvikelser.
Man söker efter nåt som verkligen sticker ut och som kan hjälpa en.
Vi hade ingenting.
Vi hade i princip kört fast. Vi hade inga spår.
TRE MÅNADER EFTER MORDET PÅ RASHEDA
Flera månader efter mordet på Rasheda
var en 15-årig flicka på väg hem till sin familj
i Paladino-husen.
PALADINO-HUSEN
Hon går till hissen och trycker på hissknappen.
En man dyker upp bakifrån. Han hotar henne med en kniv.
Han tvingar in henne i ett trapphus. Han våldtar henne.
Han stjäl hennes smycken, och sen lämnar han henne.
Polisen rycker ut.
I trapphuset hittar polisen två föremål.
En Fubu-sweatshirt och en keps.
BEVIS
Den 15-åriga flickan säger genast:
"Mannen bar de där klädesplaggen. Han bar sweatshirten och kepsen."
De skickade Fubu-sweatshirten, kepsen och våldtäktsbevisen
till rättsmedicinalenheten för rättsteknisk analys.
RÄTTSLÄKARE
DEN 6 JANUARI 1999 FYRA MÅNADER EFTER PALADINO-VÅLDTÄKTEN
Den 6 januari 1999 fick vi en rapport från rättsmedicinalenheten
som förändrade allt.
Det fanns inga tekniska bevis på tröjan eller kepsen.
Men dna:t från sperman som hittats i Rasheda Washingtons kropp
stämde överens med sperman från Paladino-våldtäktsoffret.
Samma person hade begått båda brotten.
RASHEDA WASHINGTON-MORDET
VÅLDTÄKTSOFFER ETT VID PALADINO-HUSEN
Det var ett upplyftande ögonblick för nu kunde vi koppla ihop fallen,
men det var frustrerande, eftersom vi inte visste vem personen är.
Två veckor senare ringde rättsmedicinalenheten och sa
att ytterligare en ung kvinna hade våldtagits i samma område.
Hon var 13 år.
VÅLDTÄKTSOFFER TVÅ
Skräckslagen, knivhotad och med ögonen förbundna med ett av hennes klädesplagg.
Våldtagen och rånad i en väldigt mörk trappuppgång.
Man undersökte henne, och bevismaterialet från våldtäkten
gav en träff mot Paladino-våldtäkten och mordet.
Offren liknade varandra vad gäller kroppsbyggnad och ålder.
De var nätta och unga. Latinamerikanskt ursprung eller svarta med ljus hy.
Och allt skedde inom ett relativt begränsat område.
Nu har vi ett mönster.
Det här är en serievåldtäktsman och mördare som är på fri fot.
Utredningen tog verkligen fart. Vi lade i överväxeln.
Fallet med 15-åringen som våldtogs i Paladino-husen
gav arbetsgruppen dess namn.
Paladino-arbetsgruppen bestod av en brokig skara individer.
Det var några personer från distriktsåklagarens kontor,
John Irwin och jag,
och ett antal original som råkade vara enastående kriminalpoliser.
En var Scott Wagner,
en av de mest passionerade utredarna som jag nånsin jobbat med.
Vi hade Rob Mooney. Han är empatisk och jätteskicklig på att hantera offer.
Jag träffade Mooney på en bar.
Jag brukade hänga på baren Phebe's på Bowery.
Hon pratade med nån på sin andra sida, och de pratade spanska.
Efter ett tag insåg hon, för Irma är oerhört skarp,
att jag verkade lyssna.
Jag insåg det, så jag sa:
"Ta det lugnt, raring. Det är farligt när man inte vet vem man pratar med."
Hon sa: "Vad fan?"
Jag sa: "Kan du spanska?"
Bob ser inte ut att kunna spanska, för han är en 190 cm lång vit, irländsk man.
Han jobbade i ett område med många spansktalande.
Han kunde ha två förövare i baksätet. De pratade med varandra
om var de hade gömt pistolen eller drogerna.
Bob Mooney förstod allt de sa.
Jag var kriminalpolis i ett distrikt, men när arbetsgruppen bildades
fråntogs vi våra vanliga uppgifter på distriktsnivån
och arbetade enbart med de här fallen.
De överlevande våldtäktsoffren satte sig med New York-polisens tecknare
som konstruerade en fantombild utifrån deras beskrivningar.
Den gjordes sen till en affisch.
EFTERLYST FÖR MORD/VÅLDTÄKT
Den sattes upp i alla skyltfönster och på alla stolpar.
Vi översållade East Harlem med affischer.
Det stod ett tipsnummer.
Det är beklagligt att media inte intresserade sig.
De tog bara upp det när vi ringde dem
för att försöka få nåt reportage,
så att nån kanske skulle läsa en tidning och se vår fantombild.
Jag tror att om offren inte hade varit
unga svarta och latinamerikanska flickor,
så hade media intresserat sig mer. Det är upprörande.
Vi bryr oss inte om offret är svart eller brunt,
eller om förövaren är svart, brun eller vit.
Vi hade en ond person i East Harlem som måste bort från gatorna.
Jag tänkte göra mitt bästa för att se till att den skyldiga dömdes.
Åtta månader efter mordet på Rasheda ringde nån tipsnumret.
Det var en kvinna, en anonym tipsare som sa att det ryktades
att "Ace" var skyldig till morden och våldtäkterna som hade drabbat området.
Smeknamnet "Ace" lät bekant i mina öron.
Scott mindes ett kallt fall och åkte till distriktet, hämtade akten,
återvände till mordroteln och sa: "Jag tror att det är han."
Den 10 september 1997 hade jag fått ett mordfall.
En latinamerikansk 19-årig tjej hittades på taket till 218 East 104th Street.
MORDOFFER FRÅN 1997
Hon hade 90-procentiga brännskador.
Jag frågade ut Arohn Malik Kee.
Många kände honom som "Ace". Det var hans smeknamn.
Hans nummer fanns i hennes samtalslistor. Jag ville fråga ut honom.
Han sa att han och hans flickvän var vänner med offret.
De skulle ta nåt att äta.
Han sa att hon aldrig dök upp.
Han ringde henne, men hon kom aldrig. Han svarade på alla mina frågor.
Han visade inga yttre tecken på sånt som vi får lära oss om kroppsspråk.
Sånt som vi lär oss upptäcka genom alla våra utfrågningar,
tecknen som avslöjar folk när de ljuger.
Inget som jag kunde sätta fingret på.
Men när utfrågningen var över frågade jag honom
om jag fick ta en polaroidbild på honom.
Han sa: "Ja. Inga problem."
Jag gick tillbaka till min dokumentation, och på bilden
bar han en grå sweatshirt med Fubu-loggan.
En likadan sweatshirt som hittats efter ena våldtäkten.
Fantombilden såg ut att ha ritats efter min polaroidbild.
Fantombilden som hade tagits fram var häpnadsväckande lik Arohn Kee.
Även om det inte räckte som identifikation eller skäl för anhållande
gav det oss en riktning att gå vidare i. Arohn Kee var då vår enda misstänkta.
De söker på Arohn Kee i brottsregistret och ser att han begått rån och inbrott.
En av utredarna från 23:e distriktet såg förnamnets stavning.
A-r-o-h-n, en ovanlig stavning.
Han sa: "Men det här fallet, då?"
Han skyndade sig att hämta Paola Illera-akten.
Han sa: "Det följer samma mönster." Han gick igenom det för oss.
DEN 24 JANUARI 1991 ÅTTA ÅR FÖRE MORDET PÅ RASHEDA WASHINGTON
Januari 1991.
En liten 13-årig tjej som hette Paola Illera
gick hem från skolan sent på eftermiddagen.
Familjen bodde på 420 East 111th Street på 30:e våningen.
PAOLAS SKOLA - HEM
Hon ringde på i entrén för att bli insläppt.
Efter några minuter undrade de var Paola var.
Nånstans mellan entrén och 30:e våningen försvann hon.
Runt halv fem på natten ringde min mamma och sa att Paola inte hade kommit hem.
Min svåger tyckte det var konstigt, så han ringde polisen.
När jag kom dit rådde total förvirring. Jag letade överallt efter henne.
Medan Paolas mamma sökte febrilt och undrade var hennes barn var,
rastade en man sin hund nära gångbron längs East River
och hittade en liten tjejs kropp som hade knivhuggits,
strypts, överfallits och våldtagits.
Den lilla tjejen var Paola Illera som hittades tio kvarter från sitt hem.
PAOLAS HEM
PAOLA HITTAD
Jag hade hopp om att hon fortfarande levde.
Sen sa min svåger: "Olga, Paola är död."
Jag skrek: "Det är lögn!
Varför ljuger du för mig? Varför gör du så mot mig?"
Det var då min bror kom in och sa: "Det är sant.
Hon är död."
Efter att Paolas kropp hade hittats
knackade polisen dörr i hela huset på 420 East 111th Street
där Paola bodde. De knackade på varenda dörr.
En dörr de knackade på var lägenhet 1910,
och killen de pratade med hette Arohn Warford.
När de visade honom bilden på Paola
sa han: "Ja, jag såg henne. Jag åkte hiss med henne."
Han klev av på sin våning,
och hon åkte vidare i hissen. Det var hans utsaga.
På den tiden hade han dömts för rån och inbrott, men inga våldsbrott.
De uppfattade honom som öppen, trovärdig,
väldigt tillmötesgående och charmig.
De trodde inte att nån som han kunde ha begått mordet.
PAOLA HITTAD
Hon bodde i samma hus som Arohn.
men det fanns inga bevis som kopplade samman dem.
Kriminalpoliserna försökte samla in tekniska bevis.
De hittade ett antal hår på strumpbyxorna som hon hade burit under jeansen.
De främmande håren som man hittade skickades till kriminaltekniska labbet.
På den tiden kunde de bara typbestämma håret
till att det kom från en svart man.
Det var allt de kunde få fram.
Kriminalpoliserna hade inte mycket att gå på. Det fanns inga spår.
Fallet förblev olöst.
8 ÅR EFTER MORDET PÅ PAOLA
Efter att ha granskat fallet insåg vi att den sista som såg Paola Illera i livet
enligt dörrknackningen 1991, var en kille som hette Arohn Warford.
VITTNESMÅL
En annan kriminalinspektör i arbetsgruppen sa:
"Scotty, vilken lägenhet bor Arohn Kee i?" Jag svarade.
Han sa: "Det är samma lägenhet som Arohn Warford. "
Vi sökte på Arohn Warford i NYPD:s databas.
Vi lyckades koppla honom till namnet Kee.
Cynthia Kee var Arohn Kees mamma.
Warford visade sig vara Arohn Kees pappas efternamn.
De upptäckterna…
"Herregud. Arohn Warford,
som är Arohn Kee, var den sista som såg Paola i livet.
Herregud, Arohn Kee var den sista
som pratade med offret i fallet från 1997 innan hon försvann."
Det var svindlande.
Det var illa nog, men med två mord till som stämde in på mönstret
kunde det vara värre än vi anat.
Som nån som utredde brott på Manhattan kan jag med säkerhet säga
att det begicks många sexualbrott. Inte bara i East Harlem, utan överallt.
Men seriemördare är som tur är väldigt sällsynta.
I det ögonblicket insåg vi att han var en sådan.
Alla blev uppjagade och ville ge sig ut efter honom.
"Nu tar vi honom."
Men vi fick hejda oss, eftersom det fanns kryphål.
De måste avlägsnas innan vi kunde gripa honom.
23:E DISTRIKTET
Vi behövde ett dna-prov som med säkerhet kom från honom,
för att kunna jämföra det med proven från brottsplatserna.
Men frågan var hur vi skulle få tag på det.
Ett lagligt sätt att säkra dna är genom övergivna ägodelar,
så vi tänkte: "Vad sägs om att övervaka och skugga Kee
och vänta på att han ska spotta på trottoaren?
Eller på att han köper kaffe och slänger muggen i soporna?"
Då kunde vi koppla ett föremål som hade varit i kontakt med hans kropp
till dna från föremålet och jämföra det med proven från brottsplatserna.
Vi lät till och med en specialiserad NYPD-grupp
placera en spionkamera utanför hans dörr för att ha koll på honom.
8 MÅNADER EFTER MORDET PÅ RASHEDA
Vi kan aldrig säkert veta, men vi misstänkte
att han hade upptäckt att han skuggades.
Under en veckas tid slängde inte Arohn Kee nåt på trottoaren.
Men den 8 februari begick han ett nytt brott
av en helt annan typ än brotten som vi misstänkte honom för.
Arohn var också en serietjuv.
Han gillade elektronik och datorer.
Han gick till en stor elektronikkedja.
Han köpte en ny dator.
Han lade en gammal dator i den nya datorns förpackning
och försökte lämna tillbaka den som den nya datorn.
Han sa: "Den är trasig. Ge mig pengarna tillbaka."
Och ingen gick på det.
De ringde Midtown North-polisen. De åkte dit och grep honom.
När vi hade smält chocken över det inträffade
insåg vi att det var ett utmärkt tillfälle att få ett dna-prov från Kee.
Joel Potter och jag körde till Midtown North där han hölls.
Dessvärre hade han redan släppts.
Han hade delgetts misstanke i rätten och släppts fri.
Potter pratade med polisen som ansvarat för arresten och frågade:
"Matade du de gripna ikväll?" Han svarade: "Ja."
"Fick de kaffemuggar?" "Japp."
Han samlade ihop samtliga kaffemuggar i cellerna och tog med sig dem.
Vi körde bevisen i ilfart till rättsmedicinalenheten.
De släppte allt och började testa dem.
Idag tar det bara några minuter. På den tiden tog det 72 timmar.
Men det lugnade oss att vi hade spionkameran och bevakningen på honom.
DEN 12 FEBRUARI 1999 4 DAGAR EFTER GRIPANDET
Den 12 februari får vi dna-rapporten.
LABBRAPPORT
Det positiva är att vi har fått en träff.
På en av muggarna fanns dna som gav en träff mot spåren från brottsplatserna.
De negativa var att cellen som Arohn Kee suttit ensam i…
Den muggen gav ingen träff mot proverna från brottsplatserna.
Vi blev helt ställda. Vi kunde inte förstå hur det kom sig.
Vi hittade personen som suttit i cellen bredvid Kee.
Vi förhörde honom och frågade om killen i cellen bredvid.
Han sa: "Den där killen var skitstörig.
Han bankade envist på min cell, och till slut sa jag: 'Vad vill du?'
Han sa: 'Byt mugg med mig.'"
Han gjorde det.
Mannen gick med på att ge oss ett dna-prov från munnen.
Hans dna gav en träff mot muggen i Arohn Kees cell.
Han talade alltså sanning.
Alla blev helt till sig,
för nu hade vi rett ut det sista lilla frågetecknet.
Vi gjorde bedömningen, att i kombination med övrig bevisning
som knöt Kee till brotten, så var det dags att anhålla honom.
Men vi kom för sent.
Han var jättesmart. Han var medveten om spionkameran och förstörde den.
Han skakade av sig de som skuggade honom.
Vi visste att han var farlig.
Han kunde ha en pistol, ett vapen. Vi visste inte.
Vi hade jobbat hela natten för att försöka hitta honom.
Vi fick veta att han hade en flickvän från Brooklyn. Hon hette Angelique.
Hon var 16 år.
Vi tog kontakt med Angeliques mamma.
Arohn Kee hade hämtat hennes dotter, och hon hade följt med frivilligt.
Mamman visste inte vart de skulle.
Arohn Kee var 28 eller 29 då, men han såg mycket yngre ut.
Man kunde förstå hur han kunde göra en förälder väl till mods.
Han har ett fint leende. Han är artig. Han bjuder ut din dotter på en dejt.
De hade ingen som helst anledning att misstänka att nåt skulle hända.
BELÖNING
Men han var en seriemördare och en våldtäktsman.
Den 16-åriga tjejen som följde med Arohn Kee var hans typ.
Vi var väldigt oroliga för att hon skulle bli hans nästa offer.
FÖRSVUNNEN PERSON
Arbetet för att gripa Arohn Kee var oerhört intensivt.
Och nu blev det jättestort i media.
Enligt New York-polisen binder dna honom
vid mordet på 17-åriga Rasheda Washington samt två våldtäkter.
Han misstänks för två andra mord
och befaras ha kidnappat 16-åriga Angelique Stallings från Brooklyn.
Vi fick veta att Kee hade många flickvänner.
Nästa dag såg mamman till en av Kees flickvänner,
som bodde i samma byggnad som Kee…
Hon såg nyhetsinslagen och valde att kontakta oss för att hjälpa till.
Hon berättade att han betraktade henne som en modersfigur.
Han till och med kallade henne "mamma".
Hon hade kontakt med Kee. Han ringde henne.
Jag åkte hem till henne.
Hon gav mig numret som visats på nummerpresentatören.
Jag bad genast teknikexperterna att spåra samtalet,
och det hade kommit från en telefonautomat
utanför ett ställe som hette Miami Sun Hotel i centrala Miami.
Nästa morgon sitter vi på första flyget mot Miami.
SJU DAGAR EFTER DNA-TRÄFFEN
Miamipolisen hade redan ryckt ut till platsen.
Vi åker till Miami Sun Hotel
och bevakar byggnadens framsida i hopp om att han ska komma ut.
Inom fem minuter kommer han gående nerför gatan.
Tack och lov var Angelique där.
Vi rusar in i hotellobbyn, men han har redan gått upp.
Jag börjar gå upp.
Inspektören från Miamis mordrotel frågar vart jag ska.
Jag säger: "Vi ska ta honom." Han säger: "Nej.
Vi får kalla hit insatsstyrkan."
Inom några minuter ligger det krypskyttar på taken till två intilliggande hus
och en helikopter flyger över platsen.
Sen kommer en insatsstyrka som bär på långa gevär.
På radion hör jag dem säga:
"Okej, inget på andra våningen. Okej, inget på tredje våningen."
Några minuter senare kommer kommissarien nerför trappan,
och han har Arohn i handbojor.
God kväll. Ett sjaskigt hotell i Miami blev ändhållplatsen
för en mord- och våldtäktsmisstänkt rymling.
Polisen har knutit honom till ett mord och två våldtäkter…
Jag tittar på Arohn Kee.
Han börjar gråta. Sen säger han: "Jag är ledsen."
RYMLING INFÅNGAD
Jag ville vara den som handgripligen anhöll honom,
i synnerhet eftersom han i princip hade lurat mig
i mitt mordfall i september 1997 med den brännskadade tjejen på taket.
Men alla kan inte göra själva anhållandet. Det förminskar inte ens roll i teamet.
Vi var ett team, och jag blev väldigt lättad.
Vi var jätteglada över att han var i förvar.
Ännu gladare över att hans flickvän levde.
Inom en halvtimme hade John och jag bokat resor
för att göra Rob Mooney sällskap i Miami.
Nu är det dags att försöka förhöra Arohn.
Vi är två utredare som går in.
Vi börjar prata med honom, och han svarar inte alls.
Han ger inte ett pip ifrån sig oavsett vad jag säger.
Han är helt tyst.
Jag pressade honom om Rasheda och Scotts fall,
och jag pressade honom om våldtäkterna.
Han sa: "Inget jag känner till. Det var inte jag."
Jag sa: "Hör på. Vi har ditt dna. Så här fick vi det. Här fanns det.
Det här är ingen gissning. Det här är ingen tillfällighet."
Han bad om en advokat och lade ner huvudet på bordet.
Sen var det slut. Han sa inget under resten av kvällen.
MIAMIS POLISMYNDIGHET
Det är sent. Runt elva eller tolv.
Angelique Stallings, flickvännen som han hade tagit med sig till Miami,
är på stationen med oss. Min partner kommer och säger:
"Jo… Angelique vill gå in och säga hejdå till honom."
"Hon är en 16-åring. Han är en mördande våldtäktsman.
Jag tror inte att det är en bra idé. Jag röstar nej till det."
Men John och Rich deltog också i samtalet, och de sa: "Nej, släpp in henne."
Angelique gick in till honom.
Så fort han såg henne, sa hon till honom:
"Älskling, vad har du gjort?"
Sen forsade allt ur honom. Han erkände samtliga brott för henne.
Han sa till sin flickvän att han var ledsen.
Att han hade begär.
Han kunde inte tygla begären som manade på honom.
Hon blev förståeligt nog förvirrad av det och djupt traumatiserad
av det som hade hänt med Kee.
Men hon var väldigt smart.
Väldigt sansad för att vara en tonåring som hade hamnat i en situation
som tack och lov väldigt få människor nånsin hamnar i.
Tack och lov att han berättade allt för henne.
Alla var överlyckliga.
Vikten av det han sa var uppenbar.
Jag tror att det var en av få gånger då han talade sanning.
Vi förstod att Angelique Stallings skulle bli viktig under rättegången.
Fallet började på sätt och vis om på nytt när han hade anhållits.
Nu måste han bli utlämnad till New York.
Vi måste förbereda oss för rättegången, och det här är en enorm rättsprocess.
Medan vi förbereder oss inför rättegången,
sa tjejen vars mamma hade hjälpt oss spåra Kee på hans resa till Miami
att han hade berättat att han hade våldtagit en flicka 1998
och en annan ung kvinna 1994
i ett hyreshus i samma område som de andra.
Dna-spåren från de fallen gav en träff mot Arohn.
DNA-TRÄFFAR
Även om Arohn Kees dna hade gett träffar mot mordet på Rasheda
och de fyra våldtäkterna,
så fanns det inga tekniska bevis som knöt honom till Paolas fall.
Vi såg till att få ett beslut
som tvingade Kee att ge oss ett hårprov.
Mr Kee fördes till mig på rättsmedicinalenheten.
Jag förklarade för honom vad jag skulle göra.
Han tittade upp på mig…
Så där, som prinsessan Diana.
Sen sa han: "Det är okej, ma'am. Gör det som krävs."
Arohn Kee var rätt snygg.
Arohn Kee var charmig. Arohn Kee var intelligent.
Det var vapnen han använde för att förföra unga tjejer
och döda unga tjejer.
Han var en mycket farlig man.
MAJ 1999 TRE MÅNADER EFTER ANHÅLLANDET
Vi gjorde en dna-analys av Kees hårstrån
och jämförde dem med hårstråna som tagits från Paolas kropp.
Det var en exakt träff.
Nu har vi åtal för tre mord och fyra våldtäkter.
Mooney och jag skulle köra tillbaka honom till Rikers Island.
Jag hade inte sett honom sen jag frågade ut honom 1997.
Han kände genast igen mig och var vänlig mot mig.
Jag fick förmånen att få sätta mina handbojor på honom.
Jag satt i bilens baksäte med honom.
Rob Mooney körde, och jag sa: "Vet du, Ace.
Om tjugo år är jag pensionerad sen länge.
Du sitter på livstid i Attica.
Jag ska besöka dig, och då ska du berätta vad som faktiskt hände."
Han började skratta och sa: "Wagner, de kommer inte att fälla mig.
Vi kommer att ses. Jag ska bjuda dig på middag."
DNA KNYTER TIDIGARE STRAFFAD TILL MORD OCH VÅLDTÄKTER
När Kee anhölls i Miami
hade Olga i tio år undrat vad som hänt med hennes dotter.
Varje år satte jag upp affischer som löd:
"Om nån har information, snälla berätta."
När jag fick beskedet tackade jag Gud
för att jag hade fått veta vem som var skyldig.
Arohn Kee är ett monster.
Det var en bön som besvarades.
Om de inte hade stoppat honom hade det skett igen,
och ingen annans dotter ska behöva mista livet.
Rättegångsförberedelserna är en oerhört svår tid för åklagarna.
I det här fallet fanns det miljontals dokument. Fler än 140 vittnen.
Det är en krävande uppgift.
Rich kunde jobba en hel dag utan att äta nåt.
Jag gick ner nio kilo.
Hur kan man inte göra precis allt som är möjligt
för att ge familjerna rättvisan de förtjänar?
VÅLDTÄKTSOFFER TRE OCH FYRA
MORDOFFRET PÅ TAKET
MORDET PÅ PAOLA ILLERA
VÅLDTÄKTSOFFER ETT VID PALADINO-HUSEN
MORDET PÅ RASHEDA WASHINGTON
Vi kallade nästan 140 vittnen. De fyra överlevande offren var
själva sinnebilden av mod.
VÅLDTAGEN VID 13 ÅRS ÅLDER
De var fortfarande tonåringar.
KNIV MOT HALSEN
Det var ingen lätt upplevelse för nån av dem.
BEORDRADES KLÄ AV SIG
De var alla otroligt duktiga,
och det var jätteviktigt att juryn fick se
de mänskliga kostnaderna för hans gärningar.
Första gången jag såg Arohn Kee under rättegången
ville jag hoppa på honom. Jag ville göra slut på honom.
Jag satt alltid på samma plats, och han placerades där borta.
Jag satt alltid där jag kunde se honom.
När det var paus och han fördes bort stannade han till i dörren,
vände sig om och tittade på mig.
Det kändes som om han sa:
"Du kommer inte att kunna bevisa att jag dödade din dotter."
Trots sina advokaters avrådan valde Kee att vittna.
Han vittnade i tre dagar.
Kontentan av Kees vittnesmål var en häpnadsväckande sci-fi-berättelse
om hur han hade råkat upptäcka ett olagligt organstöldsprogram
lett av rättsmedicinalenheten i New York.
Därför anklagade vi honom falskeligen för mord och våldtäkter.
För att bli kvitt honom.
Jag har aldrig upplevt nåt liknande.
Han tittar rakt på juryn.
Han sitter där och börjar lugnt säga:
"Jag dödade inte Paola.
Jag dödade inte offret från 1997.
Jag dödade inte Rasheda. Jag våldtog inte flickorna."
Man kan se alla verktygen
som han så effektivt hade använt för att lura folk under alla år.
Han uppvisade dem. Han gjorde ett riktigt bra första intryck.
VÅLDTÄKTS- OCH MORDÅTALAD FÖRNEKAR BROTT I RÄTTEN
Juryn överlade i tre dagar.
När överläggningarna tar tre dagar blir man orolig.
Man kunde höra höjda röster,
och man kunde se på domstolsvakternas ansikten
att överläggningarna ibland var konfliktfyllda.
Då börjar man genast tänka på alla sakerna man önskar att man gjort.
Man känner sig väldigt hjälplös.
Man är inte oärlig mot mordoffers familjer,
så vi ville vara raka mot dem, som vi hela tiden försökt vara.
Men vi ville inte heller oroa dem i onödan trots att vi var rätt oroliga.
DEN 16 DECEMBER 2000 ÖVERLÄGGNINGARNAS TREDJE DAG
En domstolsvakt kom ut och gjorde det här tecknet.
I den världen betyder det: "Vi har en dom."
Och jag minns bara…
"Herregud. Nu är det dags. Det här är snart över."
Rättens sekreterare började gå igenom åtalspunkterna.
"På åtalspunkten för mordet på Rasheda Washington, överlagt mord.
Vilket är ert utslag?"
Första utslaget löd "skyldig".
Jag blev överlycklig.
Det var oerhört glädjande att han var borta från gatorna.
Rasheda påverkade verkligen
vännerna och människorna som hade träffat på henne.
Jag kan bara föreställa mig vad hon skulle ha varit idag.
Jag kunde höra Rashedas familj, och jag kunde höra det här…
"Tack gode Gud."
Det här var till sist…
-Till sist var det över. -Ja.
De tog honom. Han tillfångatogs och befanns skyldig.
Det var en lättnad. Vi kände: "Tack gode Gud."
RÄTTSSKIPNING ÄR GRUNDEN TILL ETT BRA STYRE
De gick igenom offren, ett i taget.
Den unga tjejen från 1997,
vars kropp hade skändats av Arohn Kee och satts i brand.
De sa "skyldig".
När de kom till åtalspunkterna som gällde Paola…
Jag hade hjärtat i halsgropen,
och när de sa "skyldig" för det mordet, och jag…
Jag kunde höra Olga och hennes familj, och jag blev jättetacksam.
Tacksam för att hon fick uppleva det ögonblicket.
DÖMD FÖR EN RAD VÅLDTÄKTER OCH MORD
FAMILJERNAS PRÖVNING ÄR ÖVER
När de avkunnade domen hade jag tagit med ett foto av Paola.
Jag sa till honom:
"Arohn Kee, se på mig. Jag är Paolas mamma."
Jag sa: "Varför vållade du mig sån smärta? Varför gjorde du det?"
Han verkade inte visa nån…
…smärta eller ånger. Man såg inget sånt hos honom.
SEXFÖRBRYTARE FRÅN HARLEM KOMMER RUTTNA I FÄNGELSET
Arohn Kee dömdes till mellan 409 år och livstid i fängelse.
Sju flickor på nio år.
Tre flickor dog.
Och det fanns nog fler.
Jag bär på en fruktansvärd känsla
som säger mig att om jag inte hade missat nåt,
så hade de andra kvinnorna inte våldtagits och Rasheda inte mördats.
Vad missade jag? Kunde jag ha varit mer uppmärksam?
Jag vet inte. Den frågan plågar mig än idag efter alla dessa år.
LIVSTID FÖR SERIEMÖRDARE
Omfattningen och vidden av hans brott
chockerade oss alla fullständigt.
Varje fall tar lite av ens själ ifrån en,
och den här gången rörde det sig om sju fall.
Då tas mer ifrån en.
Ungefär fyra månader efter att straffet fastställts i Kee-fallet
blir jag uppringd av en av poliserna från arbetsgruppen.
Han berättar att han står på en brottsplats.
Det är ett trippelmord.
Tre personer har skjutits till döds.
Två personer har livshotande skador. Det kan bli ett fall med fem mord.
Massakern inträffade ovanför Carnegie Deli.
…lägenhet ovanför Carnegie Deli.
Han frågar mig:
"Vill du ha fallet?"
Under utredningen med Kee hade jag jobbat jättelånga dagar.
Varit väldigt stressad.
Jag tänkte på att jag precis hade förlovat mig
och hade en bild av att jag skulle bli en make
och förhoppningsvis en pappa en dag.
Kanske träna ett småbarnslag.
Sen tänkte jag på hur mitt liv skulle se ut om jag sa ja.
Jag sa nej.
Rich Plansky har ett stort hjärta,
och han bryr sig oerhört mycket om det han jobbar med.
Vissa av oss har gjort det här oerhört många gånger i mindre skala.
Vi har härdats, kan man säga.
Richie fick inte den chansen. Han byttes in i matchen innan han var redo att spela.
Intellektuellt kunde han hantera allt, men det tär på känslorna
och det krävde nog sin tribut.
Jag visste att jag inte längre hade glöden
som krävs för att utföra det här arbetet så väl som jag vill utföra det.
Det hände i maj.
I slutet av juni var jag borta.
Jag bor vid stranden i North Carolina nu, och folk säger:
"Saknar du inte New York?"
Jag går ut på stranden eller på altanen och ser på havet och svarar:
"Nej, jag saknar det inte. Jag saknar det inte alls."
Jag har nog jobbat med 1 500 mordfall. Jag har nog bevittnat 700 obduktioner.
Varenda en av de upplevelserna…
Man blir på nåt sätt skadad av dem.
Det går aldrig bort.
Man repar sig aldrig helt.
Man måste koppla bort det, annars blir det för mycket. Brian vet.
Vi är väldigt känsliga, och mycket händer omkring oss.
Jag tror att vissa av oss är mycket känsligare.
Det påverkar oss lite mer.
Det fastnar i ens hjärta. Man döljer det, och det stannar där som en flisa.
Det som gör en fullständigt professionell
är när man kan göra sitt jobb och åka hem utan att ta med sig det hem.
Men man tar hem det, även omedvetet.
Det är en försvarsmekanism. Den mörka humorn vi körde med.
Vi lyckades hålla isär dem.
Vi hade en känslomässig koppling till offren och deras familjer,
för vi visste att det fanns ett tomrum, men med varandra gjorde vi sånt här.
-Man måste släppa ut det. -Ja, det hjälper.
Man pratar med folk, lyssnar på dem och är vänlig.
De som jag jobbade med
var alla hyggliga, omtänksamma personer med sinne för rättvisa
som ägnade sina liv och sina hjärtan åt att utföra det här arbetet.
Det var ett stort privilegium.
Oavsett hur tuff eller självsäker man är, så känner man en viss rädsla.
-"Det här är högsta divisionen." -Ja.
Polisarbete, i synnerhet utredningsarbete, är mer än bara ett jobb.
Jag var elak mot dig. Och jag älskar honom, han är min lillebror.
Det är ett uppdrag som man väljer att ta sig an.
Man känner sig nästan kallad.
Vi hade en sak gemensamt. Alla i gruppen brydde sig.
Jag vill tro att jag är en del av klubben och gemenskapen.
Det är jag med stolthet.
Undertexter: Anna Johansson