PÅ ØYA MANHATTAN
FINNES DET TO ETTERFORSKERGRUPPER SOM JOBBER MED DRAP:
MANHATTAN NORD OG MANHATTAN SØR.
DE ETTERFORSKER DE MEST BRUTALE OG VANSKELIGSTE DRAPENE.
DETTE ER DERES HISTORIER.
På 90-tallet i East Harlem
skjedde det en serie drap og voldtekter.
Alle ofrene var uskyldige, unge jenter funnet kvalt og knivstukket.
"Seriemordere." Det uttrykket blir ofte brukt.
Han var en av dem.
Vi dannet en spesialgruppe
med noen av de beste etterforskerne jeg har jobbet med.
Vi hadde et fælt menneske i East Harlem som måtte vekk.
Jeg har aldri ønsket noe mer i hele mitt liv
enn å få rettferdighet for de menneskene.
Hver eneste sak stjeler en bit av sjelen din.
Du kan ikke ha denne jobben om du ikke bryr deg.
Du vil finne sannheten. Det er det etterforskere gjør.
Jeg har alltid likt å se bak fasaden. Hva skjedde egentlig?
Det er viktig for familier å vite hvem som drepte slektningen.
Det er min jobb.
I New York er NYPD…
Det er det største.
DRAPSSAKER
Jeg jobbet i Spanish Harlem.
Jeg ble utplassert der i 1983 som ny patruljebetjent.
East Harlem var et stort latinamerikansk miljø.
Jeg var eneste kvinnelige latinamerikaner der da.
Jeg tilbrakte mye av karrieren min der. Stemningen er utrolig.
Det er alltid musikk i bakgrunnen, 24/7.
Jeg jobbet i det nabolaget i uniform, så seks år i sivil,
før jeg startet med etterforskning. Jeg elsket å jobbe i det nabolaget.
Da jeg var ny og i uniform,
jobbet jeg til fots i Spanish Harlem.
Det var et livlig sted. Det er alltid folk som gjør noe.
Bra ting, for det meste.
Den andre juni ringte telefonen min rundt 6.30.
Vi hadde et drap.
Boligprosjekt i East Harlem.
OFFER FUNNET
Da jeg kom til åstedet, var offeret i trappeoppgangen.
Hun så ut til å være 19 til 20 år, en lyshudet svart kvinne.
Det var mye aktivitet.
Du har de uniformerte som er der og sikrer åstedet.
Du har åstedsgranskerne som samler bevis.
Det var ingen tegn til stump vold, ingen stikksår, ingen skuddsår.
Vi antok at hun hadde blitt kvalt.
Det var ikke noe ID der. Ingen skole-ID, førerkort eller noe sånt.
Etterforskerne gjennomsøkte bygningen.
Vi tok Polaroid-bilder av ansiktet hennes
så vi kunne vise det til alle vi banket på hos.
"Kjenner du henne igjen?"
Vi fikk kontakt med en person i hver leilighet.
En 20-etasjers bygning, ti leiligheter per etasje.
Vi hadde ikke hellet med oss.
Hun bodde ikke der. Hun datet ikke noen som bodde der.
POLITIET 23. DISTRIKT
Da vi sjekket om stasjonen hadde fått inn savnetrapporter
de siste 36 timene,
fant vi en som passet til beskrivelsen av offeret.
Den unge kvinnen familien hadde meldt savnet kvelden før,
het Rasheda Washington.
Et etterforskerteam dro til familien med Polaroid-bildet.
Det er ikke lett.
Det er aldri lett.
Hvordan kunne dette skje?
Hun ble stjålet fra oss.
Det er vanskelig å fungere, for du husker det ikke engang.
Du går bare rundt som i en drøm.
Jeg skrek og gråt.
"De drepte barnet mitt."
Rasheda var tvillingsøsteren min.
Å være tvilling er å ha et spesielt bånd fra minuttet man kommer til verden.
Vi ble født sammen, så jeg tenkte vi ville dø sammen.
Familien ga oss hele bakgrunnen til datteren deres.
Rasheda og broren var født og oppvokst i New York.
Da Rasheda var ferdig på videregående,
ble hun tatt opp på Fashion Institute of Technology,
en av de beste moteskolene.
Vi ble uteksaminert 15. juni 1997.
Hun var glad.
Hun var en typisk 18-åring som gikk på college og hadde jobb.
Hun hadde en plan for seg selv og for livet,
og hun fulgte den.
Når du er 18 år, tror du ikke…
Du tror ikke du vil miste noen som står deg så nær, også så tragisk.
Hun var en livlig og fantastisk person.
Og hun var bare borte.
Vi fikk høre at hun var en god student,
god datter, god søster. Familien hadde tette bånd.
Dette var et drap.
Obduksjonen viste at hun døde av kvelning.
Brystkompresjon og nakkekompresjon.
Vi fant ut at hun ble seksuelt misbrukt.
Biologiske væsker og DNA ble funnet på offeret.
DNA-profilen ble sammenlignet med databaser,
men de matchet ikke med noen i den nasjonale databasen
eller noen mistenkte på den tiden.
Da jeg jobbet med overgrep,
så jeg saker hvor voldtekten ikke skyldtes seksuell tilfredsstillelse.
Mye har med hat og sinne mot kvinner, menn eller barn å gjøre.
Seksuelle overgrep og kvelning handler om makt og kontroll.
Det sier mye om drapsmannen.
De er svake, og dette er en måte å føle seg sterk på.
I 1998 var jeg nettopp ferdig med Central Park-drapet.
Ganske tidlig var det en høy grad av samarbeid
mellom politiet og de assisterende statsadvokatene,
for vi så at vi trengte hverandre.
Statsadvokaten er alltid med.
De hører om hvert eneste aspekt av saken i all dens gru.
Jeg ble tildelt Rasheda Washington-saken. Alle ville løse dette så raskt som mulig.
RASHEDAS HJEM
Rasheda Washington bodde på 1st Avenue med familien
i et boligprosjekt kalt 1199 Plaza.
Hun ble funnet åtte kvartaler hjemmefra.
Så vi prøver å lage en tidslinje for å begrense ting.
Siste gang noen så Rasheda i live, var rundt 21.30.
-Hun jobbet på Express. -På 34th Street.
-Ja.
-Hun pleide å være hjemme rundt ti. -Ja, klokken ti på kvelden.
Hun var ferdig for dagen, sa farvel til kollegene sine
og gikk, trodde de, til T-banen, som hun gjorde hver kveld.
Hun gikk vanligvis av banen på East 110th Street og Lexington Avenue.
Og så gå fra Lexington til 1st, til leiligheten sin.
Vi visste at hun bodde på 1st Avenue, rundt 109th Street.
Vi fant sikkerhetsvakten som jobbet da. Personen så henne hver kveld, men ikke da.
Vi visste liket ble funnet i fem-, sekstiden morgenen etter,
åtte kvartaler hjemmefra.
Hvordan kom hun seg til trappeoppgangen i 15. etasje på 1345 5th Avenue?
RASHEDA FUNNET
Det visste ingen.
Hun var hjemmekjær.
Hun gikk på skole, på jobb. Hun hadde aldri vært ute hele natten. Aldri.
Vi forsto ikke hvordan hun endte opp der hun ble funnet.
Jeg husker at jeg ble spurt spesifikt
om det var noen i nabolaget som fanget oppmerksomheten min.
Jeg kom ikke på noe.
Rasheda hadde kjæreste.
Da hun ikke kom hjem den kvelden, tenkte jeg:
"Bestemte hun seg for å være ute den natten eller gjøre noe uvanlig?"
Jeg ble spurt om jeg kjente til kjæresten hennes.
"Jeg kjente ham og så dem sammen. Jeg tilbrakte tid med ham."
Så jeg trodde ikke at han ville gjøre noe sånt
eller skade Rasheda.
"Hva heter han? Hvor bor han?"
Vi pratet med ham.
Det kom ingenting ut av avhøret med kjæresten
som ledet oss til å tro at han var involvert.
Han var ganske opprørt.
Vi snakket med alle hun kjente.
Hadde hun bekjente, skolekamerater eller kolleger som var tvilsomme,
som kunne ha involvert henne i noe som førte til hennes død?
Men ungdommen hun kjente hadde mål i livet,
og de jobbet mot dem, som henne.
Det var godt å høre, men også frustrerende.
Det ga oss ingen ledetråder.
Alle forretningene i nabolaget
hadde flygeblader i vinduet i tilfelle det ville føre til tips.
Vi visste ikke om hun ble kidnappet på et tidspunkt,
eller om hun ble med noen frivillig.
Du leter etter særegenheter.
Du leter etter noe som stikker seg ut og kan hjelpe deg.
Vi hadde ingenting.
Vi satt fast i gjørma. Vi hadde ingen spor.
25. SEPTEMBER 1998 3 MÅNEDER ETTER DRAPET
Flere måneder etter drapet
var en 15 år gammel jente på vei hjem til familien
i Paladino-bygningene.
Hun går til heisen og trykker på tilkallingsknappen.
En mann går bak henne. Han truer henne med en kniv.
Han tvinger henne inn i en trapp. Han voldtar henne.
Han stjeler smykkene hennes. Og så forlater han henne.
Politiet rykker ut.
I trappen finner politiet to ting.
En FUBU-genser og en baseballcaps.
Og denne 15 år gamle jenta sa umiddelbart:
"Fyren hadde på seg de klærne. Han hadde på genseren og capsen."
De sendte FUBU-genseren, baseballcapsen og voldtektsprøvene
til rettsmedisinsk kontor for krimteknisk analyse.
6. JANUAR 1999 4 MÅNEDER ETTER PALADINO-VOLDTEKTEN
Den 6. januar 1999 fikk vi en beskjed fra rettsmedisinsk kontor,
og den endret alt.
Det var ingen fysiske bevis på klærne.
Men DNA fra sæden som ble funnet i Rasheda Washingtons kropp
matchet sæden tatt fra voldtektsofferet i Paladino.
Samme person hadde utført begge lovbrudd.
RASHEDA WASHINGTON-DRAPET PALADINO-VOLDTEKTSOFFER 1
Det var oppløftende,
for nå kan vi koble sakene sammen, men det var frustrerende
at vi ikke visste hvem det var.
To uker senere fikk vi en telefon fra rettsmedisineren om
at en annen ung kvinne i samme område var blitt voldtatt.
Hun var 13 år gammel.
Livredd, truet med kniv, et eget klesplagg som bind rundt øynene.
Seksuelt misbrukt og ranet i en veldig mørk trapp.
Voldtektsprøver ble tatt, og beviset i de prøvene
matchet saken i Paladino og drapet på Rasheda.
Ofrene var like i vekst og alder.
De var små, unge, latinamerikanske eller lyshudede svarte.
Og de var alle i nærheten av hverandre.
Så nå har vi et mønster.
Dette er en serievoldtektsmann og -morder som går fritt.
Etterforskningen fikk virkelig fart. Vi akselererte ordentlig.
Femtenåringen som ble voldtatt i Paladino-bygningene,
det ble navnet på gruppen.
Paladino-gruppen var en unik gruppe.
Vi hadde noen fra statsadvokatens kontor, John Irwin og meg,
og en rekke karakterer som er fantastiske etterforskere.
Vi hadde Scott Wagner,
en av de mest lidenskapelige etterforskerne jeg har jobbet med.
Vi hadde Rob Mooney. Han kan være veldig empatisk.
Han er kjempeflink med ofre.
Jeg møtte Bob Mooney på en bar.
Jeg pleide å henge på Phebe's on the Bowery.
Hun snakket med noen ved siden av seg, og samtalen var på spansk.
Etter en stund innså hun, Irma er veldig observant,
at det så ut som jeg lyttet.
Jeg så det komme. Jeg så på henne og sa: "Ta det rolig, kjære.
Det er farlig når du ikke vet hvem du snakker med."
Og hun bare: "Hva faen?"
Jeg sa: "Snakker du spansk?"
Du ville aldri trodd at Bob Mooney kan spansk,
for han er 1,92 m, mann, hvit, irsk.
Han jobbet i et latinamerikansk, dominikansk nabolag.
Han hadde to forbrytere i baksetet.
De snakket sammen og sa hvor de gjemte pistolen og narkotikaen.
Bob Mooney forsto alt de sa.
Jeg var etterforsker i distriktet, men da spesialgruppen ble dannet,
ble alle flyttet fra vanlige plikter på distriktsnivå,
og vi var de eneste som jobbet med disse sakene.
De overlevende voldtektsofrene satte seg ned med NYPDs tegner,
og et fantombilde basert på deres beskrivelse
ble tegnet og laget flygeblad av.
ETTERLYST FOR DRAP/VOLDTEKT
Den var på alle butikkvinduer, telefonstolper.
Vi dekket East Harlem med plakater.
Det sto et tipsnummer på.
Det er uheldig at media ikke ble involvert i dette.
De ble bare involvert da vi ringte dem for å prøve å få litt dekning.
Kanskje noen ville lese en avis med tegningen vår i.
Jeg følte at om ikke ofrene
var svarte og latinamerikanske jenter, ville media vært mer interessert.
Det er opprørende.
Vi bryr oss ikke om om offeret er svart eller brunt,
eller om forbryteren er svart, brun eller hvit.
Det var et fælt menneske i East Harlem som måtte vekk.
Jeg skal gjøre mitt beste for at denne personen straffes.
Åtte måneder etter drapet på Rasheda kommer en telefon til tipslinjen.
Det var fra en kvinne, en anonym tipser som sa at ryktet på gaten
var at Ace hadde utført drapene og voldtektene i nabolaget.
Kallenavnet "Ace" hørtes kjent ut for meg.
Scott husket en sak han hadde i 23. distrikt,
dro til stasjonen, hentet folderen,
kom tilbake til drapsavsnittet og sa: "Jeg tror det er ham."
Tiende september 1997 ble jeg tildelt et drap.
Latinamerikansk jente. Rundt 19 år, funnet på taket av 218 East 104th Street.
DRAPSOFFER
Mer enn 90 % av kroppen var forbrent.
Jeg avhørte Arohn Malik Kee.
Mange kjenner ham som "Ace". Det er kallenavnet hans.
Telefonnummeret hans står i anropsloggen hennes.
Jeg ville avhøre ham.
Han fortalte meg at han og kjæresten var venner av offeret.
De skulle ta seg en matbit.
Han sa hun aldri dukket opp.
Han ringte henne, de skulle møtes, hun kom ikke.
Han svarte på alle spørsmål.
Han viste ingen av de ytre tegnene på det vi lærer om kroppsspråk,
ting vi merker etter å ha gjennomført avhør på daglig basis i årevis,
det som viser at folk lyver.
Jeg la ikke merke til noe.
Men da intervjuet var over, spurte jeg:
"Kan jeg ta et Polaroid-bilde av deg?"
Han sa: "Greit. Ikke noe problem."
Jeg kikket på papirene igjen, og på bildet
hadde han grå genser med FUBU-logo på.
Samme genser som ble lagt igjen på ett av åstedene.
Fantomtegningen så ut som den ble tegnet ut fra Polaroid-bildet.
Skissen som ble laget, den var utrolig lik Arohn Kee.
Det kvalifiserer ikke som identifikasjon eller skjellig grunn,
men det gir oss en retning å gå i.
Arohn Kee er vår eneste mistenkte,
De sjekker Arohn Kees rulleblad og ser at han har utført ran og innbrudd.
En av etterforskerne fra 23. distrikt så hvordan fornavnet var stavet.
A-R-O-H-N, en uvanlig stavemåte.
"Hva med denne saken?" Han løp og hentet Paola Illera-saken.
"Jeg tror dette er en del av mønsteret." Og han ledet oss gjennom det.
24. JANUAR 1991 8 ÅR FØR DRAPET PÅ RASHEDA WASHINGTON
Januar i 1991.
En liten 13 år gammel jente kalt Paola Illera
gikk hjem fra skolen sent på ettermiddagen.
Familien hennes bodde i 420 East 111th Street, i 30. etasje.
Hun ringte på i lobbyen for å bli sluppet inn.
Etter noen minutter lurte de på hvor Paola var.
Et sted mellom lobbyen og 30. etasje blir hun borte.
Rundt 16.30 ringer mamma og sier: "Paola har ikke dukket opp."
Svogeren min syntes det var rart, så han ringte politiet.
PAOLAS MOR
Da jeg ankom, var det forvirring. Jeg lette overalt etter henne.
Mens Paolas mor lette desperat og lurte på hvor barnet var,
fant en mann som gikk tur med hunden langs East River, nær gangbroen,
liket av en liten jente som var knivstukket,
kvalt, overfalt, voldtatt.
Den lille jenta var Paola Illera, funnet bare ti kvartaler fra hjemmet sitt.
PAOLA FUNNET
Jeg håpet hun fortsatt var i live.
Så ringte svogeren min og sa: "Olga, Paola er død."
Og jeg skrek og sa: "Det er løgn.
Hvorfor lyver du til meg? Hvorfor gjør du dette mot meg?"
Da kom broren min inn og sa det var sant.
"Hun er død."
Rett etter at liket ble funnet,
hadde etterforskere undersøkt hele bygningen på 420 East 111th Street,
der Paola bodde, og banket på hver eneste dør.
Én av dørene de banket på, var leilighet 1910,
og den de pratet med, var en fyr som het Arohn Warford.
Da de viste bildet av Paola,
sa han: "Ja, jeg så henne. Jeg tok heisen med henne."
Han gikk av i sin etasje.
Hun fortsatte oppover. Det var det han sa.
Han hadde han utført ran og innbrudd, men ikke voldelige lovbrudd.
De syntes han var åpen og trodde han var ærlig,
veldig imøtekommende, sjarmerende.
De trodde ikke at en som det kunne utført det drapet.
Hun bodde i samme bygning som Arohn,
men det var ingen bevis på noen annen kobling.
Etterforskerne prøvde å samle bevis.
De fant flere hår på strømpebuksen hennes under jeansen.
Det ukjente håret som ble funnet, ble sendt til den kriminaltekniske laben.
På den tiden
kunne de bare typebestemme håret
og si det var fra en svart mann.
Det var alt de kunne si.
Etterforskerne, iallfall på den tiden,
hadde ikke mye å jobbe med, og det var ingen spor.
Den saken var uløst.
RETTFERDIGHET!
Etter at vi så på saken,
innså vi at den siste som så Paola Illera i live,
helt tilbake i 1991 under en undersøkelse, var Arohn Warford.
En annen etterforsker i gruppen sier:
"Scotty, hvilken leilighet bor Arohn Kee i?" Jeg sa det.
Han sa: "Vel, det er samme leilighet som Arohn Warford."
Vi sjekket Arohn Warford i New York-politiets database.
Vi fikk en forbindelse til Kee.
Cynthia Kee var Arohn Kees mor.
Warford viser seg å være etternavnet til Arohn Kees far.
De avsløringene… "Herregud. Arohn Warford,
som er Arohn Kee, var den siste som så Paola i live.
Herregud, Arohn Kee var den siste
som pratet med offeret i 1997-saken før hun forsvant."
Det var vilt.
Vi visste det var ille, men da de to drapene dukket opp,
kunne det være verre enn vi trodde.
Jeg kan med sikkerhet fortelle deg, som aktor på Manhattan,
at det var mange sexforbrytelser.
Ikke bare i East Harlem. Over hele byen.
Men seriemordere er heldigvis veldig sjeldne.
Og i det øyeblikket var det tydelig at han var en av dem.
Alle får høyere blodtrykk. Alle får lyst til å danse.
"La oss ta ham."
Men vi måtte være tilbakeholdne fordi det fantes smutthull.
Vi måtte lukke dem før vi kunne arrestere ham.
POLITIET 23. DISTRIKT
Vi trengte en DNA-prøve fra ham som vi visste var hans,
som vi kunne sammenligne med åstedsprøvene.
Hvordan får du tak i det?
Én måte å få tak i DNA på på lovlig vis, er forlatte eiendeler.
"Hva om vi overvåker Kee, forfølger ham
og venter på at han spytter på fortauet?
Venter på at han kaster en kaffekopp i søpla?"
Vi kunne koble en gjenstand som hadde berørt kroppen hans
til, forhåpentligvis, en DNA-prøve fra gjenstanden
og så sammenligne den med åstedsprøvene.
Vi fikk til og med en spesialenhet fra NYPD
til å feste et kikkhullskamera på døren så vi så ham komme og gå.
Vi får aldri vite dette sikkert,
men vi mistenkte at han forsto at han ble forfulgt.
I en periode på omtrent en uke kastet ikke Arohn Kee noe på fortauet.
Men den 8. februar utførte han nok et lovbrudd,
noe helt annet enn lovbruddene vi etterforsket ham for.
Arohn er også en serietyv.
Han likte elektronikk og datamaskiner.
Han dro til en stor elektronikkjede. Han kjøpte ny datamaskin.
Han la en gammel datamaskin i emballasjen til den nye datamaskinen,
og så prøvde han å returnere den som en ny datamaskin.
"Den er ødelagt, jeg vil ha pengene tilbake."
Og det lurte ingen.
De ringte politiet fra Midtown nord. De kom og arresterte ham.
Etter at vi kom over overraskelsen over at dette skjedde,
innså vi at dette var en god mulighet til å få en DNA-prøve fra Kee.
Joel Potter og jeg kjører til Midtown nord, der han var.
Dessverre hadde de sluppet ham.
Han ble siktet og sluppet. De kunne ikke holde ham.
Potter snakker med politimannen på cellevakt, og han sier…
"Matet du fangene i kveld?" Han sier ja.
"Fikk de kaffekopper?" "Ja."
Så han hentet hver eneste kaffekopp som var i cellene.
Vi skyndet oss for å få beviset til rettsmedisineren.
De la fra seg alt og begynte å teste.
I dag tar det bare noen minutter.
Syttito timer den gang. Men vi fant litt trøst, for vi tenkte:
"Vi har kameraet. Vi har ham under overvåkning."
12. FEB. 99 4 DAGER ETTER KEES ARRESTASJON
Den 12. februar fikk vi resultatene.
Den gode nyheten er at det er en match.
Én av koppene var kilden til DNA-profilen som matchet åstedsprøvene.
Den dårlige nyheten er at cellen som Arohn Kee var alene i,
den koppen matchet ikke åstedsprøvene. Det forvirret oss.
Vi skjønte ikke hvorfor.
Vi fant personen i cellen ved siden av Kee.
Vi avhørte ham.
Vi spurte ham om fyren i cellen ved siden av.
Han sa: "Den fyren var en faens plage.
Han banket på cella mi, og til sist sa jeg:
'Hva vil du?' Og han sa: 'Bytt kopp med meg.'"
Og det gjorde han.
Mannen ga oss en DNA-prøve fra munnen.
DNA-et matchet koppen i Arohn Kees celle. Så han snakket 100 % sant.
Det var gledelig for alle.
"Ok, det siste mysteriet her er ikke et mysterium lenger."
Vi gjorde en bedømming kombinert med de andre bevisene
som koblet Kee til lovbruddene. "På tide å arrestere ham."
Men vi var for sent ute.
Han var veldig smart.
Han visste om kameraet, dro det ut, ødela det,
unngikk overvåkning, ble borte.
Vi visste han var farlig. Han kan ha pistol. Vi vet ikke.
Vi jobbet gjennom natten for å prøve å finne ham.
Vi fant ut at han hadde en kjæreste fra Brooklyn.
Hun het Angelique.
Hun var 16 år.
Så vi ender opp med å kontakte Angeliques mor.
Arohn Kee hentet datteren hennes, og hun ble med ham frivillig.
Moren ante ikke hvor de skulle.
Arohn Kee var 28, 29 år på den tiden, men han så mye yngre ut.
Man så at han kunne få foreldre til å føle seg komfortable.
Han har et flott smil. Han er høflig. Han tar med datteren din på date.
De hadde ingen grunn til å mistenke at noe ville skje.
Men han var seriemorder og -voldtektsmann.
Den 16 år gamle jenta med Arohn Kee var absolutt hans type.
Vi var veldig bekymret for at hun skulle bli hans neste offer.
SAVNET
Vi jobbet intenst for å ta Arohn Kee.
Og nå var dette overalt i media.
Politiet sier DNA kobler ham
til drapet på 17 år gamle Rasheda Washington og to voldtekter.
Han er mistenkt for to andre drap
og fryktes å ha kidnappet 16 år gamle Angelique Stallings fra Brooklyn.
Vi fant ut at Kee hadde mange kjærester.
Neste dag så moren til en av Kees kjærester,
som bodde i samme bygning som ham,
nyhetsreportasjer og tok kontakt med oss for å hjelpe.
Hun sa at han så på henne som en moderlig figur.
Han kalte henne faktisk "mamma".
Hun kommuniserte med Kee. Han ringte henne.
Jeg dro til henne.
Hun gir meg nummeret som dukket opp på skjermen.
Så jeg fikk teknikerne til å spore samtalen,
den kom fra en telefonkiosk
foran et sted kalt Miami Sun Hotel i Miami sentrum.
Dagen etter tok vi første morgenfly til Miami.
7 DAGER ETTER DNA-MATCHEN
Miami-politiet var allerede varslet om stedet.
Vi drar til Miami Sun Hotel
og gjør klar for å overvåke inngangen i håp om at han kommer ut.
Under fem minutter senere kommer han gående ned gaten.
Angelique var heldigvis med.
Vi styrter inn i hotellets lobby, men han har gått opp.
Jeg tar trappen.
Betjenten ser på meg og sier: "Hvor skal du?"
"Vi skal ta ham." "Nei", sier han. "Vi skal ringe SWAT-teamet."
I løpet av få minutter
var det skarpskyttere på taket av to tilstøtende bygninger
og et helikopter som fløy rundt stedet.
Og her kommer Miamis SWAT-team med rifler.
På radioen hører jeg de sier:
"Ingenting i andre etasje. Ingenting i tredje etasje."
Noen minutter senere kommer politiinspektøren ned,
og han har Arohn i håndjern.
God kveld.
Et hotell i Miami er siste stopp for en draps- og voldtektsmistenkt på rømmen.
Han knyttes til minst ett drap og to voldtekter…
Og jeg ser på Arohn Kee. Han begynner å gråte.
Og han sier unnskyld.
RØMLING FANGET
Jeg ville være den som fysisk satte ham i varetekt,
spesielt siden han hadde lurt meg
i september i 1997, med drapet på den brente jenta på taket.
Men alle kan ikke arrestere. Det betyr ikke at du ikke er en del av et team.
Vi var det. Og jeg ble veldig lettet.
Vi var glade for at han var i varetekt.
Enda gladere for at kjæresten hans var i live.
Innen en halvtime hadde John og jeg bestilt billetter
for å møte Rob Mooney i Miami.
Nå er det på tide å prøve å avhøre Arohn.
Jeg og en annen går inn.
Vi begynner å prate med ham, men han svarer ikke.
Lager ikke en lyd, samme hva jeg sier til ham.
Han er bare stille.
Jeg presset ham på Rasheda og den andre saken som Scott hadde,
jeg presset ham på voldtektssakene.
Han sier: "Vet ikke hva du prater om. Var ikke meg."
Og jeg sa vi hadde DNA-et hans.
"Sånn fikk vi tak i det. Her var det.
Dette er ikke en gjetning. Dette er ikke en ulykke."
Han ba om advokat og la hodet på bordet. Der endte det.
Han sa ikke mer den kvelden.
MIAMIPOLITIET
Det er sent. Klokken er 23.00 eller midnatt.
Angelique Stallings, kjæresten han tok med seg til Miami,
er på stasjonen med oss.
Partneren min kommer og sier: "Hør her.
Angelique vil gå inn og ta farvel med ham."
"Hun er et 16 år gammelt barn. Han er draps- og voldtektsmann."
Jeg tenker at dette ikke er en god idé.
"Jeg stemmer nei."
Men John og Rich tok del i samtalen, og de sa: "La henne gå inn."
Så Angelique gikk inn i rommet med ham.
Og da han så henne, sa hun:
"Kjære, hva har du gjort?"
Og han deler alt. Han tilstår hver eneste forbrytelse for henne.
Han sa til kjæresten at han var lei seg for det.
Han hadde lyster han ikke kunne kontrollere, de fikk ham til å gjøre ting.
Hun ble forståelig nok forvirret av det,
og veldig traumatisert
av det som skjedde med Kee.
Men det var en smart ungdom.
Veldig fattet for en på hennes alder
som var i en sånn situasjon
som få mennesker opplever, heldigvis.
Heldigvis innrømmet han alt til henne.
Alle ble veldig glade.
Betydningen av det han sa, var ganske tydelig.
Jeg tror det er én av de få gangene han fortalte sannheten.
Vi visste at Angelique Stallings ville bli ekstremt viktig i rettssaken.
Saken begynte på en måte på nytt da han ble pågrepet,
for nå er det utlevering tilbake til New York.
Vi må forberede oss på rettssak. Og dette er en stor sak.
Mens vi gikk videre med saken og forberedte rettssaken,
sa jenta hvis mor hadde hjulpet oss med å spore Kee på vei til Miami,
at han hadde nevnt at han voldtok en jente i 1998
og en annen ung kvinne i 1994
i et boligprosjekt i samme område som de andre.
De matchet DNA som ble funnet i sakene, med Arohn.
Arohn Kees DNA matchet Rasheda Washington-drapet
og de fire voldtektssakene,
men det var ingen fysiske bevis som koblet ham til Paola-saken.
Vi fikk en kjennelse om
å tvinge Kee til å gi oss hårprøver.
Mr. Kee ble brakt til meg på rettsmedisinsk kontor.
Jeg forklarte ham hva jeg skulle gjøre.
Og han så opp på meg
sånn som dette, som prinsesse Diana.
Og han sa: "Det går bra, ma'am. Gjør det du må."
Arohn Kee var relativt kjekk.
Arohn Kee var sjarmerende. Arohn Kee var intelligent.
Det var hans våpen for å forføre unge jenter
og drepe unge jenter.
Han var en veldig farlig mann.
MAI 1999 3 MÅNEDER ETTER KEES ARRESTASJON
Vi gjorde en DNA-analyse av Kees hår
mot hårene som ble funnet på Paolas lik.
Det var en eksakt match.
Nå har vi en tiltale med tre drap og fire voldtekter.
Mooney og jeg skulle ta ham med tilbake til Rikers Island.
Jeg hadde ikke sett ham siden jeg avhørte ham i 1997.
Han gjenkjente meg med én gang, var veldig vennlig.
Jeg fikk gleden av å sette håndjernene mine på ham.
Vi satte ham i bilen. Jeg satt bak med ham.
Rob Mooney kjørte. Og jeg sa: "Vet du, Ace,
om 20 år har jeg vært pensjonert en stund.
Men du sitter på Attica på livstid.
Og jeg skal besøke deg en dag,
og du skal fortelle meg hva som egentlig skjedde."
Og så begynte han å le.
Han sa: "Wagner, de kommer ikke til å dømme meg.
Vi sees. Jeg spanderer middag."
DNA SPORER DRAPS- OG VOLDTEKTSMANN
Da Kee ble arrestert i Miami, hadde Olga lurt på
hva som skjedde med datteren i ti år.
Hvert år hengte jeg opp plakater der det sto:
"Hvis noen har informasjon, si noe."
Da jeg fant det ut, takket jeg Gud
for at han lot meg få vite hvem som gjorde dette.
Arohn Kee er et monster.
Det var svaret på en bønn.
Om de ikke stoppet ham, ville det vært en til,
og ingen flere døtre skal måtte miste livet.
Forberedelsene til rettssaken er en intenst vanskelig tid for aktor.
I dette tilfellet er det millioner av dokumenter.
Det er mer enn 140 vitner. Det er en overveldende oppgave.
Rich gikk en hel dag uten å spise noe.
Jeg gikk ned ni kilo.
Hvordan kan du ikke gjøre alt du kan
for å gi familiene det de fortjener?
ALDER: 13 - VOLDTEKTSOFFER 3 ALDER: 15 - VOLDTEKTSOFFER 4
ALDER: 19 OFFER PÅ TAKET - DRAP
JANUAR 91 - ALDER: 13 PAOLA ILLERA - DRAP
ALDER: 15 PALADINO - VOLDTEKTSOFFER 1
JUNI 98 - ALDER: 18 RASHEDA WASHINGTON - DRAP
Vi kalte inn nærmere 140 vitner. De fire overlevende ofrene var
det ultimate symbolet på mot.
De var fortsatt tenåringer.
Dette var ingen lett opplevelse for noen av dem.
De var kjempeflinke.
Og det var veldig viktig for juryen å se
de menneskelige kostnadene ved det denne fyren hadde gjort.
Første gang jeg så Arohn Kee i rettssaken,
ville jeg hoppe på ham og drepe ham.
Jeg satt alltid på samme sted, og han var der borte.
Jeg kunne alltid se ham godt.
Når det var pause, tok de ham med vekk,
og han stoppet i døren, snudde seg og så på meg.
Det var som om han sa:
"Du kan ikke bevise at jeg drepte datteren din."
Mot advokatenes anbefaling bestemte Kee seg for å vitne.
Han vitnet i tre dager.
Hovedpoenget i Kees forklaring var en utrolig sci-fi-historie
om hvordan han hadde snublet over en ulovlig organhøstingsplan
drevet av rettsmedisinsk kontor i New York,
og derfor ga vi ham skylden for disse drapene og voldtektene.
For å få ham vekk.
Jeg har ærlig talt aldri sett noe lignende.
Han ser rett på juryen.
Han sitter der rolig og sier:
"Jeg drepte ikke Paola.
Jeg drepte ikke offeret i 1997.
Jeg drepte ikke Rasheda. Jeg voldtok ikke de jentene."
Du ser alle verktøyene
han så effektivt har brukt i så mange år for å lure folk.
Han viste dem frem. Han gir et kjempegodt førsteinntrykk.
TILTALT NEKTER SKYLD I VITNEBOKSEN
Juryen drøftet i tre dager.
Når det drøftes i tre dager, blir du bekymret.
Og du hørte hevede stemmer,
og du så det på en måte på ansiktene til rettsbetjentene
at diskusjonene til tider var krangler.
Og du tenker umiddelbart på de 25 tingene du ønsker du gjorde.
Du føler deg så hjelpeløs.
Du er ikke uærlig med familiene til drapsofre.
Så vi ville være ærlige med dem, som vi alltid hadde prøvd å være.
Men vi ville heller ikke skape unødvendig uro,
selv om jeg tror vi var ganske urolige.
16. DESEMBER 2000 3 DAGER INN I DRØFTINGEN
En rettsbetjent kom ut, og han laget dette tegnet,
som i den verdenen betyr at de har en dom.
Og jeg husker bare…
"Herregud, den er klar. Nå er det straks over."
Rettssekretæren begynner å gå gjennom tiltalene.
"Når det gjelder første punkt, drapet på Rasheda Washington.
Overlagt drap. Hva er juryens beslutning?"
Og den første var "skyldig".
Jeg var i ekstase.
Jeg er så glad for at han er borte fra gatene.
Rasheda hadde stor innvirkning på vennene og folk hun møtte.
Jeg kan bare se for meg hvordan hun ville vært i dag.
Jeg hørte Rashedas familie.
Og jeg hørte…
"Takk Gud."
Det er endelig…
-Det var endelig over. -Ja.
De tok ham. Han var fanget og funnet skyldig.
Det er en følelse av lettelse.
-"Takk Gud." -Ja.
De gikk gjennom ofrene, ett etter ett. Den unge jenta fra 1997,
hvis lik ble vanhelliget av Arohn Kee, satt fyr på.
De sa "skyldig".
Og da de kom til anklagene relatert til Paola, var jeg…
Jeg hadde hjertet i halsen.
Og da de sa han var skyldig i det drapet, og jeg hørte…
Jeg hørte Olga og familien, og jeg var så takknemlig.
Takknemlig for at hun fikk det øyeblikket.
MANN DØMT FOR VOLDTEKTER OG DRAP
OVER FOR FAMILIENE TIL SYV OFRE
Da de hadde avsagt dommen… Jeg hadde tatt med et bilde av Paola.
Så jeg sa til ham:
"Arohn Kee, se på meg. Jeg er Paolas mor.
Hvorfor forårsaket du meg denne smerten? Hvorfor gjorde du det?"
Det virket som han ikke viste noen…
…smerte eller anger. Vi så ikke noe av det i ham.
SEXFORBRYTER VIL RÅTNE I FENGSEL FOR RESTEN AV LIVET
Arohn Kee ble dømt til 409 år til livstid i fengsel.
Syv jenter på ni år.
Tre døde jenter.
Og jeg tror det var flere.
Jeg har en fæl følelse av
at om jeg ikke hadde oversett noe,
ville ikke de andre blitt voldtatt, og Rasheda ville ikke blitt drept.
Hva overså jeg?
Kunne jeg ha fulgt mer med på noe? Jeg vet ikke. Jeg…
Det plager meg den dag i dag, så mange år senere.
LIVSTID UTEN PRØVELØSLATELSE
Omfanget av forbrytelsene hans
slo alle i bakken.
Hver eneste sak stjeler en liten bit av sjelen din.
Og i dette tilfellet snakker vi om syv saker. Så det er en større bit.
Omtrent fire måneder etter dommen i Kee-saken
fikk jeg en telefon fra en av etterforskerne i spesialgruppen,
og han forteller meg at han er på et åsted.
Trippeldrap.
Tre personer skutt og drept.
To mennesker som kan dø. Det kunne ha blitt et femdobbelt drap.
Massakren skjedde rett over Carnegie Deli.
…leilighet over Carnegie Deli.
Og han sier:
"Vil du ha saken?"
Under Kee-saken hadde jeg veldig lange arbeidsdager.
Mye stress.
Og jeg tenkte på det at jeg nettopp hadde forlovet meg
og hadde en visjon i hodet om å bli ektemann
og forhåpentligvis far en dag. Kanskje trene et Little League-lag.
Og så tenkte jeg på hvordan livet mitt ville se ut om jeg sa ja.
Og jeg sa nei.
Rich Plansky har et stort hjerte,
og han bryr seg enormt om hva han gjør.
Noen av oss har gjort dette så mange ganger i mye mindre skala.
Vi får hard hud, for å si det sånn. Richie fikk aldri den muligheten.
Han ble satt inn i kampen før han var klar til å spille.
Intellektuelt kunne han takle alt, men følelsesmessig er det slitsomt.
Og det var en stor belastning.
Jeg visste at jeg ikke lenger hadde motivasjonen
til å gjøre jobben på det nivået jeg ville.
Det var i mai.
I slutten av juni hadde jeg sluttet.
Folk sier… Jeg bor på stranden i North Carolina,
og de sier: "Savner du New York?"
Og jeg går ut på stranden eller terrassen og ser på havet, og jeg sier:
"Nei, jeg savner det ikke. Jeg savner ikke noe av det."
Jeg har jobbet på sikkert 1500 drapssaker. Jeg har sett sikkert 700 obduksjoner.
Alle de tingene…
Du blir skadet av det.
Det blir ikke borte.
Du er aldri uberørt.
Og du må skru det av. Det er for mye, ikke sant? Brian vet det.
Vi er veldig følsomme, og det skjer mye rundt oss.
Så jeg tror noen av oss er mye mer følsomme.
Det påvirker oss bare mer. Det fester seg i hjertet, og du ignorerer det.
Du skjuler det, og det blir som en flis.
Det er det som gjør deg profesjonell,
når du kan gjøre jobben din, dra hjem og ikke ta det med deg.
Men du tar det med. Du vet det kanskje ikke.
Mestringstaktikk, som Barbara sa. Den mørke humoren vi hadde.
Og vi klarte å skille de to.
Vi hadde emosjonelle bånd til ofrene og familiene,
for det var igjen et tomrom, men sammen gjorde vi sånne ting.
-Det må slippes ut. -Hjelper deg med å takle det.
-Snakk med folk. Hør på folk. -Ja.
Vær vennlig.
De jeg jobbet med,
var snille, omsorgsfulle folk med en følelse av rettferdighet,
som viet sine liv og sine hjerter til denne typen arbeid.
Det var et enormt privilegium.
Uansett hvor tøff eller selvsikker du er,
er det litt frykt der. "Dette er proffligaen."
Ja.
Politiarbeid, spesielt etterforskning, er ikke bare en jobb.
Jeg var så slem mot deg. Og jeg elsker ham, han er lillebroren min.
Det er et oppdrag du velger å akseptere. Det er nesten som et kall.
Det er én rød tråd. Alle i gruppen brydde seg.
Jeg liker å tro at jeg er en del av den klubben, brorskapet, om du vil.
Er stolt av det.
Tekst: Ida Aalborg