‫באי מנהטן‬
‫ישנם שני צוותי בילוש שחוקרי מקרי רצח:‬
‫מנהטן צפון ומנהטן דרום.‬
‫הם חוקרים את מקרי הרצח‬ ‫הקשים והאכזריים מכולם.‬
‫אלה הסיפורים שלהם.‬
‫בשנות התשעים, איסט הארלם,‬
‫בשכונה התרחשה סדרה של מעשי רצח ואונס.‬
‫כל הקורבנות היו נערות צעירות ותמימות,‬
‫שנמצאו אחרי שנחנקו ונדקרו.‬
‫"רוצחים סדרתיים",‬ ‫זה ביטוי ששומעים אותו הרבה.‬
‫הוא היה אחד מהם.‬
‫הקמנו כוח משימה‬
‫שכלל כמה מהבלשים‬ ‫הטובים ביותר שעבדתי איתם אי פעם.‬
‫היה איש רע מאוד באיסט הארלם,‬ ‫שהיה צריך להיפטר ממנו.‬
‫אני לא חושב שהיה בחיים שלי‬ ‫משהו שרציתי יותר‬
‫מאשר להשיג צדק עבורן.‬
‫כל תיק לוקח חתיכה קטנה מהנשמה שלך.‬
‫אפשר לעבוד בעבודה הזאת‬ ‫רק אם זה באמת חשוב לך.‬
‫אתה רוצה לגלות את האמת.‬
‫זה מה שבלשים עושים.‬
‫תמיד אהבתי להציץ מאחורי הווילון.‬
‫מה קרה באמת?‬
‫למשפחה חשוב מאוד לדעת מי רצח את אהובם.‬
‫זאת העבודה שלי.‬
‫בניו יורק, משטרת ניו יורק…‬
‫זה הדבר האמיתי.‬
‫- מחלק רצח:‬ ‫ניו יורק -‬
‫עבדתי בספניש הארלם.‬
‫הוצבתי שם ב-83', כטירונית,‬ ‫בתפקיד של שוטרת סיור.‬
‫באיסט הארלם הייתה‬ ‫קהילה היספנית גדולה מאוד,‬
‫ואני הייתי האישה ההיספנית‬ ‫היחידה בתחנה כשהגעתי לשם.‬
‫חלק גדול מהקריירה שלי היה באיסט הארלם.‬
‫האווירה שם מדהימה.‬
‫תמיד יש מוזיקה ברקע,‬ ‫24 שעות ביממה, 7 ימים בשבוע.‬
‫עבדתי בשכונה במדים,‬ ‫ואחר כך שש שנים כשוטר סמוי,‬
‫לפני שעברתי למשרד הבילוש.‬
‫אהבתי לעבוד בשכונה הזאת.‬
‫כשהייתי טירון במדים,‬
‫עבדתי כשוטר סיור רגלי בספניש הארלם.‬
‫זה היה מקום שוקק חיים.‬ ‫תמיד היו אנשים שעשו שם דברים.‬
‫בעיקר דברים טובים.‬
‫ב-2 ביוני, הטלפון שלי צלצל בערך ב-6:30.‬
‫היה לנו מקרה רצח.‬
‫שיכון באיסט הארלם.‬
‫כשהגעתי לזירה, הקורבן הייתה בחדר המדרגות.‬
‫היא נראתה בת 19 או 20, שחורה עם עור בהיר.‬
‫היה שם מוקד של פעילות.‬
‫שוטרים במדים אבטחו את הזירה.‬
‫חוקרי זירות הפשע אספו ראיות פיזיות.‬
‫לא היה סימן לחבלה,‬ ‫לא פצעי דקירה ולא פצעי ירי.‬
‫הסקנו שהיא הייתה חייבת להירצח בחנק.‬
‫לא היו מסמכים מזהים.‬
‫לא הייתה לה תעודת סטודנט,‬ ‫רישיון נהיגה, שום דבר כזה.‬
‫אז הבלשים סרקו את הבניין.‬
‫צילמנו אותה במצלמת פולרואיד,‬
‫כדי שנוכל להראות אותה‬ ‫לכל מי שנדפוק לו בדלת.‬
‫"האם אתה מזהה את הצעירה הזאת?"‬
‫יצרנו קשר עם מישהו מכל דירה.‬
‫בניין בן עשרים קומות,‬ ‫אולי עשר דירות בקומה.‬
‫לא היה לנו מזל.‬
‫היא לא גרה שם, ולא נראתה עם אף אחד שגר שם.‬
‫- משטרה‬ ‫תחנה 23 -‬
‫כשבדקנו אם הגיעו לתחנה דיווחים על נעדרות‬
‫ב-36 השעות שלפני כן,‬
‫מצאנו נעדרת שתאמה‬ ‫את התיאור הכללי של הקורבן.‬
‫הצעירה שמשפחתה דיווחה עליה‬ ‫כעל נעדרת בלילה שלפני כן‬
‫הייתה רשידה וושינגטון.‬
‫אני זוכר שצוות בילוש הלך למשפחה שלה,‬
‫עם צילום הפולרואיד.‬
‫זה לא קל.‬
‫זה אף פעם לא קל.‬
‫איך זה יכול לקרות בכלל?‬
‫היא פשוט נגנבה מאיתנו.‬
‫קשה לתפקד, כי את אפילו לא זוכרת.‬
‫כאילו שאת הולכת בחלום.‬
‫לא הפסקתי לצרוח ולבכות.‬
‫"הרגו את התינוקת שלי."‬
‫רשידה הייתה אחותי התאומה.‬
‫בין תאומים יש קשר מיוחד‬
‫מהרגע שאתה מגיע לעולם הזה.‬
‫נולדנו ביחד, אז חשבתי שנמות ביחד.‬
‫המשפחה סיפקה לנו את כל הרקע של בתם.‬
‫רשידה ואחיה נולדו וגדלו בניו יורק.‬
‫כשרשידה סיימה את התיכון,‬
‫היא התקבלה למכון לטכנולוגיית אופנה,‬
‫אחד מבתי הספר המובילים לאופנה.‬
‫סיימנו את הלימודים ב-15 ביוני, 1997.‬
‫היא הייתה נלהבת.‬
‫היא הייתה בת 18 טיפוסית‬ ‫שלמדה בקולג' ועבדה.‬
‫הייתה לה תוכנית, תוכנית לחיים,‬
‫והיא ניסתה להגשים אותה.‬
‫בגיל 18, את לא…‬
‫את לא חושבת שתאבדי מישהי‬ ‫כל כך קרובה, ובצורה כל כך טרגית.‬
‫היא הייתה אדם מדהים ומלא חיים.‬
‫והיא פשוט לא הייתה יותר.‬
‫גילינו שהיא הייתה תלמידה טובה,‬
‫בת טובה ואחות טובה. הם היו משפחה קרובה.‬
‫זה היה רצח.‬
‫הנתיחה גילתה שהיא מתה בגלל חניקה.‬
‫הופעל לחץ על החזה, וגם על הצוואר.‬
‫בנתיחה גילינו שהיא עברה תקיפה מינית.‬
‫מצאנו על הקורבן נוזלים ביולוגיים ודנ"א.‬
‫השווינו את פרופיל הדנ"א‬ ‫שפיתחנו למאגרי נתונים,‬
‫אבל לא הייתה התאמה למאגרי הנתונים הלאומיים‬
‫או לחשוד כלשהו באותה עת.‬
‫כשעבדתי במדור המיוחד,‬
‫ראיתי מקרים שבהם‬ ‫האונס לא נועד לצורך סיפוק מיני.‬
‫הרבה פעמים זה קשור לשנאה וכעס כלפי הנשים,‬
‫או הגברים או הילדים, מי שנאנס.‬
‫תקיפה מינית וחניקה הם עניין של כוח ושליטה.‬
‫זה אומר הרבה על הרוצח.‬
‫הוא חלש, וזאת דרך בשבילו להרגיש חזק.‬
‫ב-1998 הייתי אחרי מקרה הרצח בסנטרל פארק.‬
‫בשלב די מוקדם כבר הייתה‬ ‫רמה גבוהה של שיתוף פעולה‬
‫בין השוטרים לבין עוזרי התובע,‬
‫כי הבנו שאנחנו צריכים אלה את אלה.‬
‫התובע המחוזי מעורב בכל דבר.‬
‫הם שומעים על כל היבטי החקירה,‬ ‫על כל הזוועות.‬
‫התיק של רשידה וושינגטון הוקצה לי.‬
‫כולם רצו לפענח אותו מהר ככל האפשר.‬
‫- הבית של רשידה -‬
‫רשידה וושינגטון גרה‬ ‫עם משפחתה בשדרה הראשונה,‬
‫בשיכון שנקרא פלזה 1199.‬
‫היא נמצאה במרחק שמונה רחובות מביתה.‬
‫אז ניסינו להבין את ציר הזמן,‬ ‫כדי לצמצם את האפשרויות.‬
‫הפעם האחרונה שבה רשידה‬ ‫נראתה בחיים הייתה בסביבות תשע וחצי.‬
‫היא עבדה ב"אקספרס".‬ ‫-ברחוב 34.‬
‫כן, ברחוב 34.‬ ‫-כן.‬
‫היא תמיד הייתה חוזרת בסביבות עשר.‬ ‫-כן, עשר בלילה.‬
‫היא סיימה לעבוד, נפרדה מעמיתיה לעבודה,‬
‫והלכה לרכבת התחתית,‬ ‫כך הם חשבו, כמו בכל ערב.‬
‫בדרך כלל היא ירדה מהרכבת‬ ‫בפינת רחוב 110 מזרח ושדרות לקסינגטון,‬
‫ואז הלכה מלקסינגטון‬ ‫לשדרה הראשונה, לבניין שלה.‬
‫ידעתי שהיא גרה בשדרה הראשונה,‬ ‫קרוב לרחוב 109.‬
‫אז היה שומר שעבר באותה משמרת.‬
‫הוא זכר שהוא ראה אותה‬ ‫בכל לילה, אבל לא באותו לילה.‬
‫ידענו שהגופה שלה נמצאה‬ ‫למחרת בחמש או שש בבוקר,‬
‫שמונה רחובות מהבית.‬
‫איך היא הגיעה לחדר המדרגות‬ ‫בקומה ה-15 בשדרה החמישית מס' 1345?‬
‫- הגופה של רשידה -‬
‫אף אחד לא ידע.‬
‫היא די אהבה להיות בבית.‬
‫היא הלכה ללימודים, הלכה לעבודה.‬ ‫לא קרה שהיא לא חזרה כל הלילה. אף פעם.‬
‫לא הצלחנו להבין‬
‫איך היא הגיעה למקום שבו היא נמצאה.‬
‫אני זוכרת בפרט ששאלו אותי,‬
‫"האם היה מישהו,‬
‫"אולי כשהסתובבתן בשכונה, שתפס לך את העין?"‬
‫לא הצלחתי לחשוב על שום דבר.‬
‫לרשידה היה חבר.‬
‫כשהיא לא חזרה הביתה, חשבתי,‬
‫"היא החליטה לצאת לבלות‬ ‫או לעשות משהו יוצא דופן?"‬
‫הבלשים שאלו אם ידעתי שיש לה חבר, ואמרתי,‬
‫"כן, אני מכירה אותו.‬ ‫ראיתי אותם ביחד. הייתי בחברתו".‬
‫לא חשבתי לרגע שהוא יעשה דבר כזה,‬
‫או יפגע ברשידה באופן כללי.‬
‫שאלתי, "איך קוראים לו? איפה הוא גר?"‬
‫דיברנו איתו.‬
‫בחקירה של החבר לא עלה שום דבר‬
‫שגרם לנו להאמין‬ ‫שהוא היה אחראי לרצח בצורה כלשהי.‬
‫הוא היה די נסער.‬
‫- שדרות האופנה, השדרה השביעית‬ ‫רחוב 27 מערב -‬
‫דיברנו עם כל מי שהיא הכירה.‬
‫האם היו לה מכרים, חברים ללימודים‬ ‫או לעבודה, שהיו מפוקפקים?‬
‫שאולי גרמו לה להיות מעורבת‬ ‫במשהו שהוביל למותה?‬
‫אבל לצעירים שהיא‬ ‫הסתובבה איתם היו מטרות בחיים,‬
‫והם הלכו עליהן, כמוה.‬
‫היה נחמד לשמוע את זה, אבל גם מתסכל,‬
‫כי זה לא סיפק לנו כיווני חקירה.‬
‫כל העסקים בשכונה‬
‫תלו כרזות בחלונות‬ ‫כדי לנסות לעודד שיחות עם מידע.‬
‫לא ידענו האם היא נחטפה בשלב כלשהו,‬
‫או אם היא הלכה עם מישהו מרצונה.‬
‫אתה מחפש משהו יוצא דופן.‬
‫אתה מחפש משהו שמושך את תשומת לבך‬
‫ועוזר לך.‬
‫לא היה לנו כלום.‬
‫היינו תקועים בבוץ, בעצם.‬ ‫לא היו לנו כיווני חקירה.‬
‫- 25 בספטמבר, 1998‬ ‫שלושה חודשים אחרי הרצח -‬
‫כמה חודשים אחרי הרצח של רשידה וושינגטון,‬
‫ילדה בת 15 הייתה בדרך הביתה, למשפחה שלה,‬
‫בבתי פלדינו.‬
‫היא ניגשה למעלית,‬ ‫ולחצה על הכפתור של המעלית.‬
‫מישהו התקרב אליה מאחור.‬
‫הוא איים עליה בסכין.‬
‫הוא הכריח אותה להיכנס‬ ‫לחדר המדרגות. הוא אנס אותה.‬
‫הוא גנב את התכשיטים שלה, ועזב אותה.‬
‫המשטרה הגיבה.‬
‫השוטרים מצאו בחדר המדרגות שני דברים.‬
‫סווטשירט מתוצרת פובו וכובע בייסבול.‬
‫הילדה בת ה-15 אמרה להם מיד,‬
‫"הוא לבש את פריטי הביגוד האלה.‬
‫"הוא לבש את הסווטשירט וחבש את הכובע".‬
‫הם שלחו את הסווטשירט,‬ ‫את הכובע ואת ערכת האונס‬
‫למשרד החוקר הרפואי, לצורך ניתוח פורנזי.‬
‫- 6 בינואר, 1999‬ ‫ארבעה חודשים אחרי האונס בפלדינו -‬
‫ב-6 בינואר, 1999,‬
‫קיבלנו הודעה ממשרד החוקר הרפואי,‬
‫הודעה ששינתה הכול.‬
‫לא נמצאו ראיות על הסווטשירט או על הכובע.‬
‫אבל דנ"א מהזרע‬ ‫שנמצא בגופה של רשידה וושינגטון‬
‫התאים לזרע שנאסף מקורבן האונס בפלדינו.‬
‫אותו אדם היה אחראי לשני הפשעים.‬
‫- רשידה וושינגטון, רצח‬ ‫פלדינו, קורבן אונס מס' 1 -‬
‫זה היה רגע של התרוממות רוח,‬
‫כי יכולנו לחבר בין שני המקרים,‬
‫אבל זה היה מתסכל במובן‬
‫שעדיין לא ידענו מי האדם הזה.‬
‫שבועיים אחר כך הודיעו לנו‬ ‫ממשרד החוקר הרפואי‬
‫שעוד צעירה מאותו אזור נאנסה.‬
‫היא הייתה בת 13.‬
‫היא הייתה מבועתת, איימו עליה בסכין,‬
‫עיניה כוסו באחד מפריטי הלבוש שלה.‬
‫היא הותקפה מינית ונשדדה‬ ‫בחדר מדרגות חשוך מאוד.‬
‫נאספה ממנה ערכת אונס, והראיות בערכה‬
‫התאימו לאונס בפלדינו‬ ‫ולרצח של רשידה וושינגטון.‬
‫כל הקורבנות היו דומות בגובה שלהן ובגילן.‬
‫הן היו קטנות, צעירות,‬ ‫היספניות או שחורות בהירות עור.‬
‫והן גם היו קרובות למדי.‬
‫אז עכשיו היה לנו דפוס.‬
‫זה אנס ורוצח סדרתי שמסתובב חופשי.‬
‫החקירה קיבלה תנופה חזקה.‬
‫עברנו להילוך-על.‬
‫בת ה-15 שנאנסה בפלדינו,‬
‫כך נקרא כוח המשימה.‬
‫כוח המשימה פלדינו היה מעין אוסף של חריגים.‬
‫היו לנו כמה חבר'ה ממשרד התובע המחוזי,‬
‫ג'ון אירווין ואני,‬
‫ומגוון אמיתי של טיפוסים,‬ ‫שבמקרה היו גם בלשים מדהימים.‬
‫היה שם סקוט וגנר,‬
‫אחד מהבלשים הכי מלאי רגש שעבדתי איתם.‬
‫היה לנו את רוב מוני.‬ ‫הוא יודע להיות אמפתי מאוד.‬
‫הוא מצוין עם קורבנות.‬
‫הכרתי את רוב מוני בבר.‬
‫הייתי מבלה בבר בשם "פיבי'ס" בבאוורי.‬
‫היא דיברה עם מישהו אחר שישב בצד השני שלה,‬
‫והשיחה הייתה בספרדית.‬
‫אחרי זמן מה היא הבינה, כי אירמה חדת אבחנה,‬
‫שנראיתי כאילו שאני מקשיב להם.‬
‫ראיתי את זה בא. הסתכלתי עליה ואמרתי…‬
‫"תירגעי, חמודה.‬
‫"מסוכן מאוד לא לדעת עם מי את מדברת."‬
‫והיא, כאילו, "מה נסגר איתך?"‬
‫אמרתי, "מה? אתה מדבר ספרדית?"‬
‫כשמסתכלים על בוב מוני‬ ‫לא חושבים שהוא מדבר ספרדית,‬
‫כי הוא בגובה 1.90, גבר לבן, אירי.‬
‫הוא עבד בשכונה‬ ‫שהייתה ברובה היספנית ודומיניקנית.‬
‫הוא היה מחזיק שני חשודים בניידת,‬
‫והם היו מדברים ביניהם,‬
‫אומרים איפה הם החביאו‬ ‫את האקדח או את הסמים.‬
‫בוב מוני היה מבין כל מה שהם אמרו.‬
‫הייתי בלש בתחנה, אבל כשכוח המשימה הוקם,‬
‫כולנו הוסטנו מהתפקידים הרגילים שלנו בתחנות‬
‫ועבדנו רק על קבוצת התיקים הזאת.‬
‫ניצולות האונס ישבו‬ ‫עם אמנית קלסתרונים ממשטרת ניו יורק,‬
‫וקלסתרון צויר על סמך התיאור שלהן,‬
‫והודפס על כרוזים.‬
‫- מבוקש בחשד לרצח ואונס -‬
‫הכרוז נתלה בכל חנות, על עמודי טלפון.‬
‫כיסינו את איסט הארלם בעותקים שלו.‬
‫וצורף אליו מספר של קו חם.‬
‫מצער מאוד שהתקשורת לא התערבה.‬
‫הם התערבו רק אחרי שהתקשרנו אליהם,‬
‫כדי לנסות לעודד דיווח,‬
‫כדי שמישהו, אי שם,‬ ‫יקרא אולי עיתון ויראה את התמונה שלנו.‬
‫אני חושב שאם הקורבנות‬
‫לא היו צעירות שחורות והיספניות,‬ ‫התקשורת הייתה מתעניינת יותר.‬
‫זה מרגיז.‬
‫לנו לא אכפת אם הקורבנות‬ ‫היו שחורות או חומות,‬
‫אם הפושע שחור או חום, או אם כולם לבנים.‬
‫היה איש רע מאוד באיסט הארלם,‬ ‫שהיה צריך להיפטר ממנו.‬
‫אני אעשה כמיטב יכולתי‬ ‫לדאוג שאותו אדם ישלם על זה.‬
‫שמונה חודשים אחרי הרצח של רשידה וושינגטון,‬
‫הגיעה שיחה לקו החם.‬
‫זאת הייתה אישה,‬
‫מודיעה אלמונית שאמרה שהשמועה ברחוב‬
‫היא ש"אייס" היה אחראי למקרי הרצח והאונס‬
‫שהתרחשו בשכונה.‬
‫הכינוי אייס נשמע לי מוכר מאוד.‬
‫סקוט זכר תיק קר שהיה לו בתחנה 23,‬
‫רץ לתחנה, לקח את התיק,‬
‫חזר למחלק הרצח, ואמר, "אני חושב שזה הוא".‬
‫ב-10 בספטמבר, 1997, קיבלתי תיק רצח.‬
‫נערה היספנית,‬
‫בערך בת 19, שנמצאה על הגג‬ ‫של רחוב 104 מזרח מספר 218.‬
‫- קורבן הרצח ב-1997 -‬
‫היא נכוותה ביותר מ-90 אחוז מגופה.‬
‫תשאלתי את ארון מליק קי.‬
‫הרבה אנשים‬ ‫מכירים אותו כ"אייס". זה הכינוי שלו.‬
‫הטלפון שלו הופיע ברשומות הטלפון שלה.‬
‫רציתי לתשאל אותו.‬
‫הוא אמר לי שהוא והחברה שלו‬ ‫היו חברים של הנרצחת.‬
‫הם היו אמורים ללכת לאכול משהו.‬
‫הוא אמר שהיא לא הגיעה לפגישה.‬
‫הוא התקשר, הם היו‬ ‫אמורים להיפגש, והיא לא באה.‬
‫הוא ענה על כל שאלה שהצגתי לו.‬
‫הוא לא הראה אף סימן‬ ‫מהדברים שאנחנו לומדים על שפת גוף,‬
‫מהדברים שאנחנו לומדים כשאנחנו‬ ‫מתשאלים אנשים על בסיס יומי במשך שנים,‬
‫הסימנים שאנשים מפגינים כשהם משקרים.‬
‫לא היה שום דבר שיכולתי להצביע עליו.‬
‫אבל כשהחקירה הסתיימה, שאלתי אותו,‬
‫"אתה מוכן שאצלם אותך במצלמת פולרואיד"?‬
‫הוא אמר, "בסדר, אין בעיה".‬
‫חזרתי לניירות שלי, ובתמונה‬
‫הוא לבש סווטשירט אפור עם הלוגו של פובו.‬
‫אותו סווטשירט שנשאר‬ ‫בזירה של אחד ממקרי האונס.‬
‫והקלסתרון נראה‬ ‫כאילו הוא מבוסס על הצילום שלי.‬
‫הקלסתרון שהכנו,‬
‫הדמיון בינו לבין ארון קי היה מדהים.‬
‫זה אמנם לא נחשב כזיהוי‬ ‫או כעילה סבירה למעצר,‬
‫אבל זה בהחלט העניק לנו כיוון להתקדם אליו.‬
‫ארון קי היה החשוד היחיד באותו שלב.‬
‫הם חיפשו עבר פלילי לפי השם ארון קי,‬
‫וראו שיש לו עבר של מעשי שוד ופריצות.‬
‫אחד מהבלשים בתחנה 23‬
‫שם לב לאיות של השם הפרטי.‬
‫א-ר-ו-ן, איות לא מקובל.‬
‫הוא שאל, "אז מה עם התיק הזה?"‬
‫ורץ להביא את התיק של פאולה אילרה.‬
‫הוא אמר, "אני חושב שזה חלק מהדפוס".‬
‫ואז הוא הסביר לנו.‬
‫- 24 בינואר, 1991‬ ‫שמונה שנים לפני הרצח של רשידה וושינגטון -‬
‫ינואר 1991.‬
‫ילדה בת 13 בשם פאולה אילרה‬
‫חזרה הביתה מבית הספר‬ ‫בשעת אחר צהריים מאוחרת.‬
‫- איסט הארלם -‬
‫המשפחה שלה גרה‬ ‫ברחוב 111 מזרח מספר 420, בקומה השלושים.‬
‫- הבית של פאולה -‬
‫ואחרי כמה דקות‬ ‫הם שאלו את עצמם, "איפה פאולה?"‬
‫איפשהו בין הלובי לקומה השלושים, היא נעלמה.‬
‫בסביבות 16:30, אמא שלי‬ ‫התקשרה אליי ואמרה, "פאולה לא הגיעה".‬
‫גיסי חשב שזה מוזר, אז הוא התקשר למשטרה.‬
‫- אולגה אוספינה אילרה -‬
‫כשהגעתי, היה שם בלגן.‬ ‫חיפשתי אותה בכל מקום.‬
‫בזמן שאמא של פאולה חיפשה אותה בתזזיתיות‬
‫ותהתה איפה הילדה שלה,‬
‫גבר שטייל עם הכלב שלו‬ ‫לאורך האיסט ריוור, קרוב לגשר הולכי הרגל,‬
‫מצא גופה של ילדה קטנה שנדקרה,‬
‫נחנקה, הותקפה ונאנסה.‬
‫הילדה הזאת הייתה פאולה אילרה,‬
‫שנמצאה במרחק של עשרה רחובות בלבד מביתה.‬
‫- הגופה של פאולה -‬
‫קיוויתי שהיא עדיין בחיים.‬
‫ואז גיסי אמר, "אולגה, פאולה מתה".‬
‫צעקתי ואמרתי, "לא, זה שקר!‬
‫"למה אתה משקר לי? למה אתה עושה לי את זה?"‬
‫ואז אחי נכנס ואמר, "זה נכון.‬
‫"היא מתה".‬
‫מיד אחרי שגופתה של פאולה התגלתה,‬
‫בלשים סרקו את כל הבניין‬ ‫ברחוב 111 מזרח מספר 420,‬
‫שם פאולה גרה, ודפקו על כל דלת ודלת.‬
‫אחת מהדלתות הייתה בדירה 1910,‬
‫והם דיברו שם עם בחור בשם ארון וורפורד.‬
‫כשהם הראו לו את התמונה של פאולה,‬
‫הוא אמר, "כן, ראיתי אותה.‬ ‫נכנסתי איתה למעלית".‬
‫הוא יצא בקומה שלו.‬
‫והיא המשיכה לעלות במעלית.‬ ‫זאת הייתה הטענה שלו.‬
‫באותו זמן היה לו עבר של שוד ופריצות,‬
‫אבל לא של פשיעה אלימה.‬
‫הם ראו שהוא כן איתם, והאמינו שהוא ישר,‬
‫מאוד גלוי, מקסים.‬
‫הם לא חשבו שמישהו כזה‬ ‫יכול להיות אחראי לרצח הזה.‬
‫היא וארון גרו באותו בניין,‬
‫אבל לא היו ראיות לקשר ביניהם מלבד זה.‬
‫הבלשים ניסו לאסוף ראיות פיזיות.‬
‫הם מצאו מגוון שערות‬ ‫על הטייץ שהיא לבשה מתחת לג'ינס.‬
‫השיער הלא ידוע שנמצא‬ ‫נשלח למעבדת הזיהוי הפלילי.‬
‫באותו זמן,‬
‫הם הצליחו רק לזהות את סוג השיער,‬
‫וקבעו שהוא של גבר שחור.‬
‫זה כל מה שהם יכלו לקבוע.‬
‫לבלשים, לפחות באותו רגע,‬
‫לא היה עם מה לעבוד,‬ ‫ולא היו להם כיווני חקירה.‬
‫התיק לא פוענח.‬
‫- רוצים צדק! -‬
‫אחרי שעברנו על התיק של פאולה,‬
‫הבנו שהאדם האחרון‬ ‫שראה את פאולה אילרה בחיים,‬
‫בשנת 1991, כשהשוטרים סרקו את הבניין,‬
‫היה מישהו בשם ארון וורפורד.‬
‫בלש אחר מכוח המשימה אמר,‬
‫"סקוטי, באיזו דירה ארון קי גר?",‬ ‫אז אמרתי לו.‬
‫והוא אמר, "זאת הדירה של ארון וורפורד".‬
‫בדקנו את השם "ארון וורפורד" במאגר המשטרתי.‬
‫והצלחנו למצוא קשר לקי.‬
‫סינתיה קי הייתה אמו של ארון קי.‬
‫התברר שוורפורד‬ ‫הוא שם המשפחה של אביו של ארון קי.‬
‫הגילויים האלה…‬
‫"אלוהים אדירים, ארון וורפורד,‬
‫"שהוא ארון קי,‬ ‫היה האחרון שראה את פאולה בחיים.‬
‫"אלוהים אדירים, ארון קי היה האדם האחרון‬
‫"שדיבר עם הנרצחת מ-1997 לפני שהיא נעלמה".‬
‫זה הכניס אותנו להלם.‬
‫ידענו שזה לא טוב, אבל אחרי‬ ‫ששתי הרציחות האלה הפכו לחלק מהדפוס,‬
‫ייתכן שזה עוד יותר גרוע ממה שחשבנו.‬
‫אני יכול לומר לכם בוודאות,‬ ‫כאדם שתובע פושעים במנהטן,‬
‫שהיו המון פשעי מין.‬
‫לא רק באיסט הארלם, בכל העיר.‬
‫אבל רוצחים סדרתיים,‬ ‫למרבה המזל, נדירים מאוד.‬
‫ובאותו רגע היה ברור שהוא אחד מהם.‬
‫לחץ הדם של כולם עלה. כולם רצו לבצע מעצר.‬
‫"בואו נלך לתפוס אותו."‬
‫אבל היינו צריכים לגלות איפוק,‬ ‫כי היו חורים בתיק,‬
‫והיינו צריכים לסגור אותם לפני שנאזוק אותו.‬
‫ממש היינו זקוקים‬ ‫לדגימת דנ"א שלו, שנדע שהיא ממנו,‬
‫שנוכל להשוות לדגימות מזירות הפשע.‬
‫השאלה הייתה איך להשיג אותה.‬
‫דרך חוקית אחת להשיג דנ"א‬ ‫היא מרכוש נטוש, וחשבנו לעצמנו,‬
‫"אולי נציב מעקב אחרי קי, נעקוב אחריו,‬
‫"ונחכה שהוא יירק על המדרכה?‬
‫"נחכה שהוא יקנה קפה ויזרוק את הכוס לפח?"‬
‫נוכל למצוא קשר‬ ‫בין פריט כלשהו שנגע בגוף שלו,‬
‫ודגימת דנ"א מאותו פריט, בשאיפה,‬
‫ולהשוות אותה לדגימות מזירות הפשע.‬
‫אפילו דאגנו שיחידה מיוחדת‬ ‫של משטרת ניו יורק‬
‫תתקין מצלמה נסתרת מחוץ לדלת שלו,‬ ‫כדי שנוכל לראות אותו נכנס ויוצא.‬
‫לעולם לא נדע בוודאות,‬
‫אבל חשדנו שהוא מבין שהוא תחת מעקב.‬
‫במשך תקופה של כשבוע,‬
‫ארון קי לא זרק שום דבר על המדרכה.‬
‫אבל ב-8 בפברואר הוא ביצע פשע נוסף,‬
‫שהיה שונה לגמרי‬
‫מהפשעים שחקרנו אותו בחשד אליהם.‬
‫ארון היה גם גנב סדרתי.‬
‫הוא היה בקטע של אלקטרוניקה ומחשבים.‬
‫הוא הלך לחנות אלקטרוניקה גדולה.‬
‫הוא קנה מחשב חדש.‬
‫הוא הכניס מחשב ישן לאריזה של המחשב החדש,‬
‫וניסה להחזיר אותו במקום את המחשב החדש.‬
‫הוא אמר, "מכרתם לי מחשב מקולקל,‬ ‫ואני רוצה את הכסף בחזרה".‬
‫וזה לא עבד על אף אחד.‬
‫הם התקשרו לתחנת מידטאון צפון.‬
‫שוטרים באו ועצרו אותו.‬
‫כשהתגברנו על ההפתעה מכך שזה קרה,‬
‫הבנו שזאת הזדמנות‬ ‫ממש טובה לאסוף דגימת דנ"א מקי.‬
‫- איסט הארלם -‬
‫ג'ו פוטר ואני נסענו‬ ‫למידטאון צפון, שם הוא היה.‬
‫למרבה הצער, הוא כבר שוחרר.‬
‫הוגש נגדו כתב אישום‬ ‫והוא נשלח לדרכו. הם לא יכלו להחזיק בו.‬
‫פוטר דיבר עם השוטר‬ ‫שהיה אחראי על התאים באותו לילה ושאל,‬
‫"נתת לעצירים אוכל בלילה?", והוא אמר, "כן".‬
‫"הם קיבלו קפה וכאלה?", "כן".‬
‫אז הוא הלך ואסף את כל כוסות הקפה‬
‫שהיו בתאים, ולקח אותן.‬
‫מיהרנו להביא את הראיות למשרד החוקר הרפואי.‬
‫הם עזבו הכול והתחילו לבדוק.‬
‫היום זה לוקח דקות.‬
‫אז זה לקח 72 שעות.‬
‫אבל התנחמנו בזה שחשבנו,‬
‫"יש לנו מצלמה, והוא תחת מעקב".‬
‫- 12 בפברואר, 1999‬ ‫ארבעה ימים אחרי המעצר -‬
‫התוצאות הגיעו ב-12 בפברואר.‬
‫החדשות הטובות היו שנמצאה התאמה.‬
‫אחת מהכוסות הניבה פרופיל דנ"א‬
‫שהתאים לדגימות מזירות הפשע.‬
‫החדשות הרעות היו‬ ‫שהכוס מהתא שארון קי היה בו לבד‬
‫לא התאימה לדגימות מזירות הפשע.‬
‫היינו מבולבלים לגמרי.‬
‫לא הצלחנו להבין למה.‬
‫מצאנו את האדם שהיה בתא הסמוך לתא של קי.‬
‫תשאלנו אותו.‬
‫שאלנו אותו על הבחור שהיה בתא לידו.‬
‫והוא אמר, "הבחור הזה היה קוץ בתחת.‬
‫"הוא כל הזמן דפק על התא שלי,‬ ‫ובסוף אמרתי לו,‬
‫"' מה אתה רוצה?',‬ ‫והוא אמר, "בוא נחליף את הכוסות'."‬
‫והוא החליף איתו.‬
‫אותו אדם הסכים לתת לנו‬ ‫דגימת דנ"א מהפה שלו.‬
‫הדנ"א שלו התאים‬ ‫לכוס שהייתה בתא של ארון קי.‬
‫אז הוא אמר את האמת במאה אחוז.‬
‫כולם חשו התרוממות רוח, כי, כאילו,‬
‫"טוב, הדבר המסתורי האחרון‬
‫"כבר לא מסתורי יותר".‬
‫בשילוב עם שאר הראיות שהיו לנו, החלטנו‬
‫שיש לנו מספיק כדי לקשור‬ ‫את קי לפשעים האלה, וזה הזמן לעצור אותו.‬
‫אבל זה היה מאוחר מדי.‬
‫הוא היה חכם מאוד.‬
‫הוא גילה את המצלמה, תלש אותה והרס אותה,‬
‫חמק מהמעקב ונעלם.‬
‫ידענו שיש לנו עסק עם אדם מסוכן.‬
‫ייתכן שיש לו אקדח או נשק. לא ידענו.‬
‫עבדנו כל הלילה ולמחרת בניסיון לאתר אותו.‬
‫גילינו שהייתה לו חברה בברוקלין.‬
‫קראו לה אנג'ליק.‬
‫- ברוקלין -‬
‫היא הייתה בת 16.‬
‫אז יצרנו קשר עם אמא של אנג'ליק.‬
‫ארון קי אסף את הבת שלה,‬ ‫והיא הלכה איתו מרצונה.‬
‫לאמא לא היה מושג לאן הם הלכו.‬
‫ארון קי היה אז בן 28 או 29,‬ ‫אבל נראה צעיר בהרבה.‬
‫אפשר היה להבין איך הורים הרגישו איתו בנוח.‬
‫יש לו חיוך נהדר. הוא מנומס.‬ ‫הוא לוקח את הבת שלך לדייט.‬
‫באמת שלא הייתה להם שום סיבה‬
‫לחשוד שמשהו עומד לקרות.‬
‫אבל הוא היה רוצח ואנס סדרתי.‬
‫הנערה בת ה-16‬ ‫שהייתה עם ארון קי בהחלט הייתה הטיפוס שלו.‬
‫חששנו מאוד שהיא תהפוך לקורבן הבא שלו.‬
‫- נעדרת‬ ‫אנג'ליק סטולינגס -‬
‫רמת הדחיפות של החיפוש‬ ‫אחרי ארון קי הייתה עצומה.‬
‫בינתיים זה התפרסם בכל כלי התקשורת.‬
‫מהמשטרה נמסר שבדיקות דנ"א מקשרות בינו‬
‫לבין הרצח של רשידה וושינגטון‬ ‫בת ה-17 ולשני מקרי אונס.‬
‫הוא חשוד גם בשני מקרי רצח נוספים,‬
‫ויש חשש שהוא חטף‬ ‫את אנג'ליק סטולינגס בת ה-16 מברוקלין.‬
‫גילינו שלקי היו הרבה בנות זוג.‬
‫למחרת, אמא של אחת מהחברות של קי,‬
‫שגרה בבניין של קי,‬
‫ראתה כתבה בחדשות, לקחה אחריות,‬
‫ויצרה קשר במטרה לעזור לנו.‬
‫היא אמרה שהוא ראה בה סוג של דמות אימהית.‬
‫למעשה, הוא קרא לה "אמא".‬
‫היא הייתה בקשר עם קי.‬
‫הוא התקשר אליה.‬
‫נסעתי לבית שלה.‬
‫היא נתנה לי את המספר שהופיע בשיחה המזוהה.‬
‫מיד ביקשתי מהטכנאים לאתר את מקור השיחה,‬
‫והם הגיעו לטלפון ציבורי‬
‫מול מקום בשם מלון "מיאמי סאן" במרכז מיאמי.‬
‫למחרת בבוקר היינו‬ ‫על המטוס הראשון שיצא למיאמי.‬
‫- 19 בפברואר, 1999‬ ‫7 ימים אחרי בדיקת הדנ"א -‬
‫משטרת מיאמי כבר קיבלה התרעה בנוגע למקום.‬
‫הגענו למלון מיאמי סאן,‬
‫והתארגנו לצפייה על חזית המבנה,‬
‫בתקווה שהוא יצא ממנו.‬
‫פחות מחמש דקות אחר כך‬ ‫הוא הגיע במורד הרחוב.‬
‫תודה לאל, אנג'ליק הייתה איתו.‬
‫אז התפרצנו ללובי של המלון,‬
‫אבל הוא כבר עלה למעלה.‬
‫התחלתי לעלות במדרגות,‬
‫והסמל ממחלק הרצח במיאמי‬ ‫הסתכל עליי ואמר, "לאן אתה הולך?"‬
‫אמרתי, "בוא נתפוס אותו!",‬ ‫והוא אמר, "לא, לא.‬
‫"אנחנו נקרא ליחידה הטקטית".‬
‫תוך דקות,‬
‫היו צלפים על הגגות של שני בניינים סמוכים‬
‫ומסוק שטס מעל הבניין.‬
‫ואז הגיעו שוטרי היחידה הטקטית‬ ‫של מיאמי עם רובים.‬
‫שמעתי אותם אומרים בקשר,‬
‫"אין כלום בקומה השנייה.‬ ‫אין כלום בקומה השלישית".‬
‫כמה דקות אחר כך, קצין ירד במדרגות,‬
‫והחזיק את ארון שהיה כפות באזיקים.‬
‫ערב טוב.‬
‫מלון מפוקפק במיאמי היה סוף הדרך‬ ‫של חשוד ברצח ובאונס שנמלט מהמשטרה.‬
‫השוטרים מספרים שהם קישרו‬ ‫בינו לבין רצח אחד ושני מקרי אונס…‬
‫הסתכלתי על ארון קי.‬
‫הוא ממש התחיל לבכות.‬
‫הוא אמר, "אני מצטער, גבר".‬
‫- הפושע הנמלט נלכד -‬
‫רציתי להיות זה שמכניס אותו פיזית למעצר,‬
‫במיוחד בגלל שהוא בעצם גבר עליי פעם אחת,‬
‫בספטמבר 1997, ברצח של הנערה שנשרפה על הגג.‬
‫אבל לא כל אחד יכול להיות‬ ‫השוטר שמבצע את המעצר עצמו.‬
‫זה לא אומר שאתה לא חלק מהצוות.‬
‫- החשוד באונס וברצח נתפס במלון במיאמי -‬
‫התלהבנו כשהוא הובא למעצר.‬
‫ויותר מכך, שמחנו שהחברה שלו הייתה בחיים.‬
‫תוך חצי שעה, ג'ון ואני הזמנו כרטיסים‬
‫כדי להצטרף לרוב מוני במיאמי.‬
‫הגיע הזמן לנסות לחקור את ארון.‬
‫נכנסתי לחדר עם עוד בלש.‬
‫התחלנו לדבר איתו, והוא הקפיד לא להגיב.‬
‫הוא לא השמיע צליל, לא משנה מה אמרתי לו.‬
‫הוא שמר על שתיקה.‬
‫לחצתי עליו בשאלות‬ ‫על רשידה ועל התיק של סקוט,‬
‫לחצתי עליו בקשר למקרי האונס,‬
‫והוא אמר,‬ ‫"אני לא יודע על מה אתה מדבר. זה לא אני".‬
‫אמרתי, "תקשיב, מצאנו דנ"א שלך.‬
‫"ככה מצאנו אותו. הוא היה פה.‬
‫"זה לא ניחוש. זה לא מקרה".‬
‫הוא ביקש עורך דין,‬ ‫והניח את הראש על השולחן.‬
‫וזה היה הסוף.‬
‫הוא לא אמר יותר שום דבר כל הלילה.‬
‫- משטרת מיאמי -‬
‫היה מאוחר, בטח 11 או חצות.‬
‫אנג'ליק סטולינגס,‬ ‫החברה שהוא לקח איתו למיאמי,‬
‫הייתה איתנו בתחנה.‬
‫השותף שלי ניגש אליי ואמר, "תקשיב,‬
‫"אנג'ליק רוצה להיכנס ולהיפרד ממנו".‬
‫אמרתי, "היא ילדה בת 16, והוא אנס ורוצח.‬
‫"אני חושב שזה לא רעיון טוב.‬
‫"אני נגד".‬
‫אבל ג'ון וריץ' לקחו חלק בשיחה,‬
‫והם אמרו, "לא, תן לה".‬
‫אז אנג'ליק נכנסה לחדר.‬
‫ברגע שהוא ראה אותה, היא אמרה לו,‬
‫"מותק, מה עשית?"‬
‫והוא שפך הכול.‬
‫הוא התוודה בפניה על כל פשע ופשע.‬
‫הוא אמר לחברה שלו שהוא מצטער.‬
‫שהיו לו דחפים.‬
‫שהוא לא שלט בהם, ושהם גרמו לו לעשות דברים.‬
‫היא הייתה מבולבלת, מן הסתם,‬
‫וחוותה טראומה עמוקה‬
‫בגלל מה שקרה עם קי.‬
‫אבל היא הייתה ילדה חכמה,‬
‫רגועה מאוד יחסית לילדה בגילה,‬
‫שמצאה את עצמה במצב,‬
‫שרוב האנשים, למרבה המזל,‬ ‫לא נמצאים בו אף פעם.‬
‫תודה לאל, הוא שפך הכול בפניה.‬
‫כולם חשו התרוממות רוח.‬
‫החשיבות של הדברים‬ ‫שהוא אמר הייתה ברורה למדי.‬
‫לדעתי, זאת הייתה‬ ‫אחת הפעמים הבודדות בהן הוא אמר את האמת.‬
‫ידענו שאנג'ליק סטולינגס‬ ‫תהיה חשובה מאוד במשפט.‬
‫התיק כאילו התחיל מההתחלה אחרי שתפסנו אותו,‬
‫כי עכשיו היה צריך‬ ‫להסגיר אותו בחזרה לניו יורק.‬
‫היינו צריכים להתכונן למשפט.‬
‫וזה תיק ענקי.‬
‫בזמן שהתקדמנו עם התיק והתכוננו למשפט,‬
‫הנערה שאמא שלה עזרה לנו‬
‫לאתר את קי בדרכו למיאמי‬
‫סיפרה לנו שהוא אמר שהוא אנס נערה ב-1998,‬
‫ועוד צעירה ב-1994,‬
‫בשיכון באותו אזור כמו האחרות.‬
‫הדנ"א שנאסף במקרים האלה התאים לזה של ארון.‬
‫הדנ"א של ארון קי‬ ‫התאים לזה שנמצא ברצח של רשידה וושינגטון‬
‫ולארבעת מקרי האונס,‬
‫אך לא היו ראיות‬ ‫שקישרו בינו לבין התיק של פאולה.‬
‫השגנו צו‬
‫שאילץ את קי לספק לנו דגימות שיער.‬
‫מר קי הובא אליי במשרד החוקר הרפואי.‬
‫הסברתי לו מה אני עומדת לעשות.‬
‫והוא הסתכל עליי…‬
‫ככה, כמו הנסיכה דיאנה.‬
‫ואמר, "זה בסדר, גברת. תעשי מה שאת צריכה".‬
‫ארון קי היה נאה יחסית.‬
‫ארון קי היה מקסים.‬
‫ארון קי היה חכם.‬
‫אלה היו כלי הנשק שלו‬ ‫ששימשו אותו לפתות נערות צעירות‬
‫ולרצוח נערות צעירות.‬
‫הוא היה אדם מסוכן מאוד.‬
‫- מאי 1999‬ ‫שלושה חודשים אחרי המעצר -‬
‫ביצענו בדיקות דנ"א של השיער של קי‬
‫והשווינו אותן לשערות‬ ‫שנמצאו על גופתה של פאולה.‬
‫וההתאמה הייתה מושלמת.‬
‫עכשיו היה לנו כתב אישום‬ ‫בגין שלושה מקרי רצח וארבעה מקרי אונס.‬
‫מוני ואני התכוונו‬ ‫להחזיר אותו לרייקרס איילנד.‬
‫לא ראיתי אותו מאז שתשאלתי אותו ב-97'.‬
‫הוא זיהה אותי מיד והיה אדיב מאוד.‬
‫היה לי העונג לכפות אותו באזיקים.‬
‫הכנסנו אותו לניידת. נסעתי איתו מאחור.‬
‫רוב מוני נהג.‬
‫ואמרתי, "אתה יודע, אייס,‬
‫"בעוד עשרים שנה אני כבר אהיה מזמן בפנסיה.‬
‫"אתה עדיין תהיה במאסר עולם.‬
‫"ויום אחד אני אבוא לבקר אותך,‬
‫"ואתה תספר לי מה באמת קרה".‬
‫ואז הוא התחיל לצחוק.‬
‫והוא אמר, "וגנר, אתה יודע שלא ירשיעו אותי.‬
‫"עוד נתראה. אני אזמין אותך לארוחת ערב".‬
‫- דנ"א קושר אסיר לשעבר למקרי רצח ואונס -‬
‫בשלב שבו קי נעצר במיאמי,‬
‫עברו כבר עשר שנים‬
‫בהן אולגה תהתה מה קרה לבת שלה.‬
‫בכל שנה הייתי תולה כרוזים שכתוב בהם,‬
‫"אם מישהו יודע משהו, אנא ספרו לנו".‬
‫כשגיליתי מה קרה, פשוט הודיתי לאלוהים‬
‫על כך שהוא אפשר לי לדעת מי עשה את זה.‬
‫ארון קי היה מפלצת.‬
‫זאת הייתה תפילה שנענתה.‬
‫אם לא היו עוצרים אותו, אז הייתה עוד אחת,‬
‫ולא היה צריך שהבת של עוד מישהי‬ ‫תאבד את חייה.‬
‫תקופת ההכנות למשפט‬
‫היא תקופה קשה ביותר עבור התובעים.‬
‫במקרה הזה מדובר במיליוני מסמכים,‬
‫מדובר ביותר מ-140 עדים.‬
‫זאת משימה קשה.‬
‫ריץ' היה עובד יום שלם‬ ‫ולא אוכל שום דבר כל היום.‬
‫הורדתי תשעה ק"ג.‬
‫איך אפשר לא לעשות כל דבר אפשרי‬
‫כדי להעניק למשפחות האלה את מה שמגיע להן?‬
‫- אפריל 1998: קורבן אונס מס' 3‬ ‫מרץ 1994: קורבן אונס מס' 4 -‬
‫- ספטמבר 1997: בת 19, רצח על גג -‬
‫- ינואר 1991: פאולה אילרה, בת 13, רצח -‬
‫- ספטמבר 1998: בת 15,‬ ‫פלדינו, קורבן אונס מס' 1 -‬
‫- יוני 1998: רשידה וושינגטון, בת 18, רצח -‬
‫זימנו קרוב ל-140 עדים.‬
‫ארבע הניצולות‬
‫היו מופת של אומץ.‬
‫הן היו עדיין נערות.‬
‫אין ספק שזאת לא הייתה חוויה קלה מבחינתן.‬
‫כולן היו עדות טובות להפליא.‬
‫היה ממש חשוב שהמושבעים ראו‬
‫את המחיר האנושי של מה שהאיש הזה עשה.‬
‫כשראיתי את ארון קי לראשונה במשפט,‬
‫רציתי לקפוץ עליו, רציתי לגמור אותו.‬
‫תמיד ישבתי באותו מקום, והם הושיבו אותו שם.‬
‫תמיד ישבתי במקום‬ ‫שממנו יכולתי לראות אותו היטב.‬
‫כשהייתה הפסקה ולקחו אותו משם,‬
‫הוא היה נעצר בדלת,‬
‫והוא היה מסתובב ומסתכל עליי.‬
‫זה היה כאילו שהוא אומר לי,‬
‫"לא תוכלו להוכיח שהרגתי את הבת שלך".‬
‫בניגוד לעצת עורכי דינו, קי החליט להעיד.‬
‫הוא היה על דוכן העדים שלושה ימים.‬
‫תמצית העדות של קי‬ ‫הייתה סיפור מדע בדיוני מדהים‬
‫על כך שהוא נתקל‬ ‫במזימה בלתי חוקית לקציר איברים,‬
‫שנוהלה ממשרד‬ ‫החוקר הרפואי של העיר ניו יורק,‬
‫ולכן אנחנו מנסים‬ ‫להפליל אותו במעשי הרצח והאונס,‬
‫כדי להיפטר ממנו.‬
‫אני יכול לומר בכנות‬ ‫שלא ראיתי דבר כזה מעולם.‬
‫הוא הסתכל ישר על המושבעים.‬
‫הוא יושב שם ומתחיל לומר ברוגע,‬
‫"לא הרגתי את פאולה.‬
‫"לא הרגתי את הקורבן מ-97'.‬
‫"לא הרגתי את רשידה.‬
‫"לא אנסתי את הבנות האלה".‬
‫אפשר היה לראות את כל הכלים‬
‫שהוא השתמש בהם ביעילות‬ ‫במשך שנים כדי להונות אנשים.‬
‫הוא הציג אותם לראווה.‬
‫הוא יוצר רושם ראשוני מצוין.‬
‫- הנאשם באונס וברצח מכחיש כל אשמה -‬
‫המושבעים התייעצו במשך שלושה ימים.‬
‫כשההתייעצות נמשכת שלושה ימים, זה מדאיג.‬
‫שמענו דיבור בקול רם,‬
‫וראינו על הפרצופים של הסדרנים בבית המשפט‬
‫שבמהלך ההתייעצויות היו גם מריבות.‬
‫ואתה מתחיל מיד לחשוב‬ ‫על 25 דברים שחבל שלא עשית.‬
‫אתה מרגיש ממש חסר אונים.‬
‫אתה לא משקר למשפחות של קורבנות רצח.‬
‫רצינו לומר להם את האמת,‬
‫כמו שתמיד ניסינו להיות.‬
‫אבל לא רצינו גם לגרום לבהלה שלא לצורך,‬
‫למרות שהיינו מבוהלים למדי.‬
‫- 16 בדצמבר, 2000‬ ‫שלושה ימים אחרי תחילת ההתייעצויות -‬
‫הסדרן יצא וסימן ככה…‬
‫ובעולם הזה הכוונה היא שיש פסק דין.‬
‫ואני זוכר…‬
‫כאילו, "אלוהים אדירים,‬ ‫זה קורה. זה עומד להיגמר".‬
‫פקיד בית המשפט התחיל להקריא את האישומים.‬
‫"בסעיף הראשון, רציחתה של רשידה וושינגטון,‬
‫"רצח מדרגה ראשונה,‬
‫"מה פסיקתכם?"‬
‫ופסק הדין הראשון היה "אשם".‬
‫הייתי באקסטזה.‬
‫שמחתי מאוד שהוא לא יהיה יותר ברחובות.‬
‫רשידה ממש השפיעה‬
‫על החברים ועל האנשים שנקרו על דרכה.‬
‫אני יכולה רק לדמיין מי היא הייתה היום.‬
‫יכולתי לשמוע את המשפחה של רשידה.‬
‫ויכולתי לשמוע מין…‬
‫"תודה לאל".‬
‫זה סוף סוף…‬
‫זה סוף סוף נגמר.‬ ‫-כן.‬
‫תפסו אותו. הוא נתפס והורשע.‬
‫הרגשתי הקלה.‬
‫כאילו, "תודה לאל".‬ ‫-כן.‬
‫הם עברו על הקורבנות אחת-אחת.‬
‫הנערה הצעירה מ-1997,‬
‫שגופתה חוללה על ידי ארון קי,‬ ‫הוא העלה אותה באש.‬
‫הם אמרו "אשם".‬
‫וכשהם הגיעו לאישומים שנוגעים לפאולה, אני…‬
‫הרגשתי חרדה עצומה.‬
‫וכשהם אמרו שהוא אשם ברצח הזה ושמעתי…‬
‫יכולתי לשמוע את אולגה‬ ‫ואת המשפחה שלה, והרגשתי אסיר תודה.‬
‫פשוט הייתי אסיר תודה‬ ‫שהיא קיבלה את הרגע הזה.‬
‫- גבר הורשע בסדרת מעשי אונס ורצח -‬
‫- הסיוט של שבע המשפחות הסתיים -‬
‫כשהם מסרו את פסק הדין,‬ ‫באותו יום הבאתי תמונה של פאולה, האחרונה.‬
‫אז אמרתי לו,‬
‫"ארון קי, תסתכל עליי. אני אמא של פאולה".‬
‫אמרתי, "למה גרמת לי‬ ‫כאב כזה? למה עשית את זה?"‬
‫נראה שהוא לא הפגין שום…‬
‫כאב או חרטה. לא ראיתי אצלו דבר כזה.‬
‫- פושע המין מהארלם יירקב בכלא כל חייו -‬
‫ארון קי נידון למאסר‬ ‫של 409 שנים עד מאסר עולם.‬
‫שבע בנות בתשע שנים.‬
‫שלוש מהן מתו.‬
‫ואני חושבת שהיו עוד.‬
‫יש לי תחושה נוראית, נוראית,‬
‫שאם לא הייתי מפספס משהו,‬
‫הנשים הנוספות לא היו נאנסות,‬
‫ורשידה לא הייתה נרצחת.‬
‫מה פספסתי?‬
‫האם יכולתי להקדיש יותר תשומת לב למשהו?‬
‫אני לא יודע. אני…‬
‫השאלה הזאת מטרידה אותי‬ ‫גם היום, אחרי כל כך הרבה שנים.‬
‫- מאסר עולם ללא שחרור מוקדם -‬
‫עוצמת הפשעים שלו וההיקף שלהם‬
‫באמת היממו את כולם.‬
‫כל תיק לוקח חתיכה קטנה מהנשמה שלך.‬
‫ובמקרה הזה, מדובר בשבעה תיקים.‬
‫אז זאת חתיכה יותר גדולה.‬
‫כארבעה חודשים אחרי גזר הדין בתיק של קי,‬
‫התקשר אלי אחד מהבלשים שהיו בכוח המשימה,‬
‫והוא סיפר לי שהוא בזירת פשע.‬
‫רצח משולש.‬
‫שלושה אנשים נורו למוות.‬
‫שני אנשים שהיה סביר שימותו.‬
‫אז הרצח היה יכול להיות אפילו מחומש.‬
‫הטבח התרחש ממש מעל קרנגי דלי.‬
‫…בדירה מעל קרנגי דלי.‬
‫והוא אמר לי,‬
‫"אתה רוצה את התיק?"‬
‫בתיק של קי עבדתי שעות ארוכות מאוד.‬
‫הרבה לחץ.‬
‫חשבתי על העובדה שבדיוק התארסתי,‬
‫והיו לי מחשבות על להיות בעל‬
‫ותקווה להיות אבא יום אחד.‬
‫אולי לאמן קבוצת בייסבול של ילדים.‬
‫ואז חשבתי‬ ‫איך החיים שלי ייראו אם אגיד "כן".‬
‫ואמרתי "לא".‬
‫לריץ' פלנסקי יש לב ענקי,‬
‫ואכפת לו מאוד מהדברים שהוא עושה.‬
‫חלקנו עשינו את זה‬ ‫המון פעמים בקנה מידה קטן בהרבה.‬
‫העור שלנו התעבה, אפשר לומר.‬
‫לריצ'י לא יצא לעשות את זה.‬
‫הוא נכנס למשחק הרבה לפני שהוא היה מוכן.‬
‫מבחינה שכלית הוא היה יכול להתמודד עם הכול,‬
‫אבל מבחינה רגשית, זה מתיש.‬
‫ואני חושב שזה גבה ממנו עול גדול.‬
‫ידעתי שאין בי יותר את האש הזאת‬
‫שצריך כדי לעשות את העבודה‬ ‫ברמה שבה רציתי לעשות אותה.‬
‫היה חודש מאי.‬
‫בסוף יוני כבר לא הייתי שם.‬
‫אומרים לי עכשיו…‬ ‫אני גר על החוף בצפון קרוליינה,‬
‫אומרים לי, "אתה לא מתגעגע לניו יורק?"‬
‫ואני יוצא לחוף או למרפסת,‬
‫אני מסתכל על הים, ואומר,‬
‫"לא, אני לא מתגעגע לכלום.‬ ‫אני ממש לא מתגעגע לכלום".‬
‫בטח עבדתי על 1,500 תיקי רצח.‬
‫בטח הייתי עד ל-700 נתיחות שלאחר המוות.‬
‫כל אחד מהדברים האלה…‬
‫פוצע אותך במובן מסוים.‬
‫זה לא עובר.‬
‫אתה לא יוצא בלי פגע, אף פעם.‬
‫- בר -‬
‫צריך לנתק את זה. זה יותר מדי,‬ ‫כן? ובראיין יודע את זה.‬
‫אנחנו רגישים מאוד לדברים,‬ ‫והרבה דברים קורים סביבנו.‬
‫אני חושבת שחלקנו הרבה יותר רגישים.‬
‫זה פשוט משפיע עלינו קצת יותר.‬
‫זה נתקע לך בלב, ואת מתעלמת מזה.‬
‫את מכסה את זה, וזה נשאר שם כמו רסיס.‬
‫זה מה שהופך אותך למקצוען אמיתי,‬
‫כשאתה יכול לעשות את העבודה שלך,‬ ‫ללכת הביתה, ולא לקחת אותה איתך הביתה.‬
‫אתה מביא אותה הביתה,‬ ‫אבל יכול להיות שאתה לא מודע לזה.‬
‫מנגנוני התמודדות, כמו שברברה אמרה.‬
‫ההומור השחור שהיה לנו בינינו.‬
‫הצלחנו להפריד בין הדברים.‬
‫היה לנו קשר רגשי לקורבנות, למשפחות וכל זה,‬
‫כי ידענו שנשאר איזה חור או חלל,‬
‫אבל בינינו לבין עצמנו, עשינו דברים כאלה.‬
‫צריך לשחרר את זה.‬ ‫-זה עוזר להתמודד.‬
‫לדבר עם אנשים. להקשיב לאנשים.‬ ‫-נכון.‬
‫להיות ידידותיים.‬
‫האנשים שעבדתי איתם,‬
‫כולם אנשים טובים ואכפתיים‬ ‫עם חוש הגינות וצדק,‬
‫שהקדישו את חייהם‬ ‫ואת לבותיהם לעבודה מהסוג הזה.‬
‫זאת הייתה זכות עצומה.‬
‫לא משנה כמה אתה קשוח או בטוח בעצמך,‬
‫יש שם קצת פחד,‬ ‫כאילו, "זאת הליגה של הגדולים".‬
‫כן.‬
‫עבודה משטרתית, בילוש במיוחד,‬ ‫זאת לא רק עבודה.‬
‫הייתי ממש רעה אליך.‬ ‫ואני אוהבת אותו, הוא אחי הקטן.‬
‫זאת שייכות שאתה בוחר לקבל.‬
‫כמעט כאילו שזה הייעוד שלך.‬
‫יש מכנה משותף אחד.‬
‫לכולם בקבוצה הזאת היה אכפת.‬
‫אני אוהב לחשוב שאני חלק‬ ‫מהמועדון הזה, מהאחווה הזאת, אפשר לומר.‬
‫ואני גאה בזה.‬
‫תרגום כתוביות: ברונק פרלמוטר‬