NA OSTROVĚ MANHATTAN EXISTUJÍ DVĚ DETEKTIVNÍ ODDĚLENÍ,
ZABÝVAJÍCÍ SE VRAŽDAMI: MANHATTAN SEVER A MANHATTAN JIH.
VYŠETŘUJÍ TY NEJBRUTÁLNĚJŠÍ A NEJSLOŽITĚJŠÍ VRAŽDY.
TOTO JSOU JEJICH PŘÍBĚHY.
V 90. letech
v East Harlemu
docházelo k sérii vražd a znásilnění.
Všechny oběti byly nevinné mladé dívky, které byly nalezené uškrcené a ubodané.
„Sérioví vrazi.“ Toto slovní spojení se často používá.
Byl jedním z nich.
Vytvořili jsme speciální tým,
ve kterém byli ti nejlepšími detektivové, s nimiž jsem kdy pracoval.
V East Harlemu byl vážně zlý člověk, kterého jsme museli dostat.
Myslím, že jsem nikdy v životě netoužil po ničem víc,
než abych pro ty lidi dosáhnul spravedlnosti.
Každý případ vám sebere kousek duše.
Pokud vám na lidech skutečně nesejde, tuhle práci dělat nemůžete.
Chcete zjistit pravdu.
To je práce detektivů.
Vždycky jsem rád nahlížel za oponu. Co se skutečně stalo?
Pro rodinu je důležité vědět, kdo zavraždil jejich příbuzného.
To je moje práce.
V New Yorku funguje Policejní oddělení New York.
Jsou ti nejlepší.
VRAŽDY: NEW YORK
Od roku 1983 jsem pracovala ve španělském Harlemu coby začínající pochůzkářka.
V East Harlemu byla velká hispánská komunita.
Tehdy jsem byla jediná Hispánka v našem okrsku.
Většinu kariéry jsem strávil v East Harlemu. Je tam neuvěřitelná atmosféra.
Je tam neustále slyšet hudba.
V té čtvrti jsem pracoval v uniformě a pak šest let v civilu,
než se ze mě stal detektiv.
Pracoval jsem tam rád.
Když jsem začínal v uniformě, byl jsem pochůzkář ve španělském Harlemu.
To místo pulzovalo životem. Pořád se tam něco dělo.
Většinou dobré věci.
Dne 2. června mi asi v 6:30 zazvonil telefon. Měli jsme
vraždu. Panelák v East Harlemu.
NALEZENÁ OBĚŤ
Když jsem dorazil na místo činu, oběť byla na schodišti.
Vypadala tak na 19 až 20 let,
černoška světlejší pleti. Byl tam vážně humbuk.
Policisté v uniformě zajišťovali místo činu.
Kriminalisté shromažďovali fyzické důkazy.
Žádné známky poranění tupým předmětem, žádné bodné ani střelné rány.
Předpokládali jsme, že musela být
udušená.
Neměla žádné doklady. Žádný školní průkaz, řidičák ani nic podobného.
Takže detektivové pročesali celou budovu.
Vyfotili jsme její tvář Polaroidem, abychom mohli zaklepat
na všechny dveře a zeptat se: „Poznáváte tuto mladou dámu?“
Mluvili jsme s někým z každého bytu.
Je to 20patrová budova, deset bytů na patře. Nikdo ji neznal.
Očividně tam nebydlela. Ani nechodila s nikým z té budovy.
POLICEJNÍ ODDĚLENÍ 23. OKRSKU
Zjistili jsme, jestli někdo za posledních 36 hodin nenahlásil pohřešovanou osobu.
Popis jedné pohřešované osoby odpovídal
naší oběti.
Rodina Rashedy Washingtonové nahlásila její zmizení večer předtím.
Vím, že tým detektivů jel za její rodinou
s tou fotkou.
Není to snadné.
Nikdy to není snadné.
Jak se to vůbec mohlo stát?
Prostě nám ji ukradli.
Je těžké fungovat,
protože si vůbec nic nepamatujete. Jako byste se jen procházeli ve snu.
Nemohla jsem přestat křičet a brečet.
„Zabili mi moji holčičku.“
Rasheda byla moje dvojče.
Být dvojčetem je jako mít zvláštní pouto od chvíle, kdy přijdete na tento svět.
Narodili jsme se spolu. Myslel jsem, že spolu i zemřeme.
Rodina nám poskytla kompletní informace o své dceři.
Rasheda a její bratr
se narodili a vyrostli v New Yorku.
Když Rasheda odmaturovala, byla přijata na Fashion Institute of Technology.
Je to přední módní škola.
Maturovali jsme 15. června 1997. Byla z toho vážně nadšená.
Byla to typická 18letá holka, která studovala vysokou a měla práci.
Měla plán pro svůj život a šla si za ním.
Když je vám 18 let, nenapadne…
Nenapadne vás, že tak tragicky přijdete o někoho tak blízkého.
Byla to vitální a úžasná osoba.
A pak byla pryč.
Zjistili jsme, že byla dobrá studentka,
hodná dcera a sestra. Její rodina držela pohromadě.
Tohle byla vražda.
Pitva prokázala, že zemřela udušením.
Stlačení hrudníku i krku.
Při pitvě jsme zjistili, že byla sexuálně napadena.
Na oběti byly nalezeny biologické tekutiny a DNA.
Vytvořený DNA profil byl porovnán s databázemi,
ale neshodoval se s nikým v národní databázi
ani s žádným podezřelým z té doby.
Byla jsem svědkem případů, kdy znásilnění nebylo pro potřeby sexuálního ukojení.
Souvisí to s nenávistí a hněvem vůči oběti znásilnění. Ať už jde o ženy, muže, děti.
Při sexuálním napadení
a škrcení jde o moc a o kontrolu.
Vypovídá to hodně o vrahovi.
Jsou to slaboši
a takhle si můžou připadat silní.
V roce 1998 jsem dokončil případ vraždy v Central Parku.
Poměrně brzy došlo k vysoké míře spolupráce mezi policií
a asistenty prokurátora, protože jsme si uvědomili, že se navzájem potřebujeme.
Okresní prokurátor je u všeho. Slyší každý aspekt případu
v celé jeho hrůze.
Přidělili mě k případu Rashedy Washingtonové.
Všichni to chtěli vyřešit co nejrychleji.
RASHEDIN DOMOV
Rasheda Washingtonová žila s rodinou na První Avenue
v paneláku, který byl na adrese 1199 Plaza.
Byla nalezena osm bloků od domova.
Snažili jsme se vytvořit časovou osu,
abychom to zúžili.
Rasheda byla naposledy viděna živá okolo půl desáté večer.
- Pracovala v obchodě Express. - Na 34. ulici.
- Jo.
- Bývala doma kolem desáté. - Jo, kolem desáté hodiny večer.
Skončila, rozloučila se se svými kolegy
a jako každý večer měla namířeno na metro. To si aspoň mysleli.
Normálně by z metra vystoupila
na Východní 110. ulici a Lexington Avenue, odkud by šla pěšky na První Avenue,
kde bydlela. Věděli jsme, že bydlela na První Avenue,
okolo 109. ulice. Našli jsme pracovníka ostrahy, který měl tehdy směnu.
Vídal ji každý večer, ale ten večer ne.
Věděli jsme, že její tělo bylo nalezeno další den okolo páté, šesté hodiny ráno.
Osm bloků od jejího domova.
Jak se dostala ke schodišti v 15. patře na Páté Avenue 1345?
NALEZENÉ RASHEDINO TĚLO
To nikdo nevěděl.
Byla spíš domácí typ. Chodila do školy a do práce. Nikdy nebyla celou noc
venku. Nikdy.
Nechápali jsme,
jak se dostala na místo, kde byla nalezená.
Vzpomínám si, že se mě ptali: „Nevšimla jste si někoho,
kdo vás zaujal, když jste spolu v tom sousedství trávily čas?“
Nic mě nenapadlo.
Rasheda měla přítele.
Když se ten večer nevrátila domů, říkala jsem si:
„Rozhodla se večer někam vyrazit nebo udělat něco, co normálně nedělala?“
Zeptali se mě, jestli znám jejího přítele. Já na to: „Znám ho. Viděla jsem je spolu.
Strávila jsem s ním nějaký čas.“ Nenapadlo by mě, že by něčeho takového byl schopný
nebo že by jí ublížil.
Zeptal jsem se: „Jeho jméno a bydliště?“
Promluvili jsme si s ním.
Z toho rozhovoru s jejím přítelem nevyplynulo nic,
co by nás vedlo k domněnce, že by za to byl jakkoli zodpovědný.
Byl z toho dost rozrušený.
Mluvili jsme s každým, koho znala.
Měla ve svém životě snad nějaké pochybné známé, spolužáky nebo kolegy,
kteří ji mohli zatáhnout do něčeho, co vedlo k její smrti?
Ale ty děti, se kterými se stýkala, měly v životě nějaký cíl
a šly si za ním stejně jako ona.
To bylo hezké slyšet, ale bylo to taky frustrující,
protože nám to neposkytlo žádné stopy.
Všechny podniky v okolí
měly ve výloze letáky, aby lidé volali s informacemi o její vraždě.
Nevěděli jsme, jestli
ji náhodou někdo neunesl
nebo jestli s tím někým šla dobrovolně. Hledáte nějaké zvláštnosti.
Hledáte něco, co vás hned praští do očí,
co vám pomůže.
Neměli jsme nic.
V podstatě jsme byli v koncích. Neměli jsme žádné stopy.
25. 9. 1998 3 MĚSÍCE PO VRAŽDĚ RASHEDY WASHINGTONOVÉ
Měsíce po vraždě Rashedy Washingtonové se 15letá dívka vracela domů ke své rodině
v paneláku na ulici Paladino.
Šla k výtahu a zmáčkla tlačítko. Zezadu se k ní přiblížil muž.
Vyhrožoval jí s nožem v ruce. Donutil ji jít ke schodišti.
Znásilnil ji. Ukradl jí šperky. A pak odešel.
Dorazila tam policie.
Policie na tom schodišti našla dvě věci.
Mikinu značky FUBU a kšiltovku.
A tato 15letá dívka jim okamžitě řekla:
„Ten chlap měl na sobě tohle oblečení.
Měl tu mikinu. Měl tu kšiltovku.“
Poslali tu mikinu FUBU, kšiltovku a vzorky ze znásilnění
do kanceláře soudního lékaře na forenzní analýzu.
6. LEDNA 1999 4 MĚSÍCE PO ZNÁSILNĚNÍ V ULICI PALADINO
Dne 6. ledna roku 1999 jsme dostali zprávu
z kanceláře soudního lékaře. Ta zpráva všechno změnila.
Na mikině a na kšiltovce nebyly žádné fyzické důkazy. Ale DNA ze spermatu
nalezeného v těle Rashedy Washingtonové
se shodovalo se spermatem nalezeným u této oběti znásilnění.
Za oba zločiny byla zodpovědná ta stejná osoba.
VRAŽDA RASHEDY WASHINGTONOVÉ OBĚŤ ZNÁSILNĚNÍ NA ULICI PALADINO Č. 1
Povzbudilo nás to,
protože jsme mohli ty dva případy spojit,
ale frustrující na tom byla skutečnost, že jsme pořád nevěděli, kdo je pachatel.
O dva týdny později nám zavolali z kanceláře soudního lékaře,
že ve stejné oblasti byla znásilněna další mladá žena.
Bylo jí 13 let.
Byla vyděšená. Vyhrožoval jí nožem a zavázal jí oči kusem jejího oblečení.
A na velmi tmavém schodišti ji sexuálně napadl a také okradl.
Byly odebrány vzorky ze znásilnění a ty vzorky
odpovídaly předchozímu znásilnění a Rashedině vraždě.
Všechny oběti byly podobné postavy, podobného věku.
Byly to drobné a mladé Hispánky nebo černošky světlejší pleti.
A všechny zločiny se odehrály v těsné blízkosti.
Měli jsme vzorec.
Byl to sériový sexuální násilník a vrah, který je na ulici.
Vyšetřování tehdy skutečně nabralo na obrátkách. Pustili jsme se do toho naplno.
Náš tým byl pojmenovaný podle jména ulice, kde byla znásilněná ta 15letá dívka.
Ve speciálním týmu Paladino jsme vlastně měli specialisty na vše.
Bylo tam pár lidí z prokuratury, John Irwin a já
a pak přehlídka úžasných detektivů.
Byl tam Scott Wagner,
jeden z nejzapálenějších detektivů, s jakými jsem kdy pracoval.
Měli jsme Roba Mooneyho. Umí být velmi empatický. S oběťmi to umí skvěle.
Boba Mooneyho jsem poznala v baru Phebe's ve čtvrti Bowery.
Mluvila s někým vedle sebe a ta konverzace probíhala ve španělštině.
Irma je nesmírně všímavý člověk, takže si po chvíli všimla, že je asi poslouchám.
Viděl jsem, že se nadechuje, tak říkám:
„Hlavně v klidu, zlato. Je vážně nebezpečné nevědět, s kým vlastně mluvíš.“
A ona na to: „To si děláš prdel?“
„Ty mluvíš španělsky?“ Nenapadlo by vás, že Bob Mooney mluví španělsky.
Má 190 cm a je to bílej Irčan. Pracoval v převážně hispánské dominikánské čtvrti.
Když měl na zadním sedadle dva pachatele, mluvili spolu o tom,
kam třeba schovali zbraň nebo drogy. A Bob Mooney rozuměl všemu, co říkali.
Byl jsem detektivem na okrsku, ale když vznikl ten speciální tým,
všichni jsme byli zbaveni svých běžných povinností na okrscích
a pracovali jsme jen na těchto případech.
Přeživší oběti těch znásilnění se setkaly s portrétistou newyorské policie
a podle jejich popisu vznikl kompozitní portrét,
z něhož byl následně vytvořen leták.
HLEDANÝ ZA VRAŽDU/ZNÁSILNĚNÍ
Byl v každé výloze, na každém telefonním sloupu.
- Celý East Harlem byl polepený plakáty. - Bylo tam i kontaktní číslo.
Byla škoda, že se do toho nezapojila média.
To se stalo, až když jsme jim zavolali,
aby o tom informovali.
Aby si třeba někdo četl noviny, ve kterých bude ten náš portrét.
Mám pocit, že kdyby oběťmi
nebyly mladé černošky a Hispánky, média by se o to zajímala víc.
To je skličující.
Je nám jedno, jestli je oběť černá nebo hnědá
nebo jestli je pachatel černý, hnědý nebo bílý.
V East Harlemu byl vážně zlý člověk, kterého jsme museli dostat.
Udělám vše, co bude v mých silách, aby byl ten člověk potrestán.
Osm měsíců po Rashedině vraždě nám někdo zavolal s jistou informací.
Ozvala se nám anonymní volající, která nám sdělila, že na ulici se povídá,
že Ace
byl zodpovědný
za ty vraždy a znásilnění, ke kterým tam docházelo.
Ta přezdívka „Ace “ mi zněla povědomě.
Scott si vzpomněl na případ, který měl na 23. okrsku. Zajel tam pro tu složku
a řekl nám: „Myslím, že je to on.“
Dne 10. září 1997 mi byla přidělena vražda jedné Hispánky.
Bylo jí asi 19 a byla nalezena na střeše na adrese Východní 104. ulice 218.
OBĚŤ VRAŽDY Z ROKU 1997
Byla popálená na 90 % těla.
Vyslýchal jsem Arohna Malika Keea.
Hodně lidí ho znalo pod jeho přezdívkou „Ace“.
Jeho telefonní číslo jsme měli v záznamech. Chtěl jsem s ním mluvit.
Řekl mi, že on a jeho přítelkyně jsou přátelé té popálené oběti.
Měli spolu jít na jídlo.
Vypověděl, že nikdy nedorazila.
Volal jí, ale nedorazila.
Odpověděl mi na všechny otázky.
Řeč jeho těla nevykazovala žádné vnější známky toho, o čem jsme se učili
a čeho jsme si každodenně už spoustu let všímali u výslechů,
co nám řeklo, že někdo lhal.
Nebylo tam nic, čeho bych si všimnul. Ale
když byl výslech u konce, zeptal jsem se ho:
„Nevadí, když si vás vyfotím?“
Odpověděl: „Není problém.“
Podíval jsem se do svých složek a na té fotce
na sobě měl šedou mikinu s logem značky FUBU.
Stejná mikina zůstala na místě jednoho znásilnění.
Jako by ten portrét nakreslili podle té fotky.
Ten člověk na tom portrétu jako by z oka vypadl Arohnovi Keemu.
To sice nelze považovat za identifikaci nebo důvodné podezření,
ale rozhodně to určilo směr, jakým se ubírat.
Arohn Kee byl v tu chvíli jediným podezřelým.
Prověřili trestní rejstřík Arohna Keea
a zjistili, že za sebou má loupeže a vloupání.
Jeden z detektivů na 23. okrsku si všimnul toho křestního jména.
A-R-O-H-N. Tak se to jméno obvykle nepíše.
Zeptal se:
„A co tenhle případ?“ A přinesl složku s případem Paoly Illerové:
„Myslím, že tohle je součást vzorce.“ A seznámil nás s tím případem.
24. LEDNA 1991 8 LET PŘED VRAŽDOU RASHEDY WASHINGTONOVÉ
Leden roku 1991.
Malá 13letá holčička jménem Paola Illerová
šla pozdě odpoledne domů ze školy.
Její rodina bydlela na Východní 111. ulici ve 30. patře.
Zazvonila na zvonek a pustili ji do budovy.
Po pár minutách si uvědomili: „Kde je Paola?“
Někde mezi halou a 30. patrem
zmizela.
Kolem půl páté mi zavolala máma: „Paola nedorazila domů.“
Švagrovi to přišlo divné, tak zavolal policii.
PAOLINA MATKA
Když jsem dorazila, byl tam zmatek. Hledala jsem ji všude možně.
Zatímco Paolina matka horečně pátrala a přemýšlela nad tím, kde je její dítě,
muž venčící svého psa podél East River u mostu pro pěší
našel pobodané tělo malé dívky, která byla ubodána,
uškrcena
napadena,
znásilněna.
Tou holčičkou byla Paola Illerová. Našli ji jen deset bloků od jejího domu.
NALEZENO PAOLINO TĚLO
Doufala jsem, že pořád žije.
Pak mi můj švagr řekl:
„Olgo, Paola je mrtvá.“
A já na něj zakřičela: „To je lež.
Proč mi lžeš? Proč mi to děláš?“
Tehdy přišel můj bratr a řekl: „Je to pravda.
Je mrtvá.“
Hned po nálezu Paolina těla detektivové prohledali celou budovu číslo 420
na Východní 111. ulici, kde Paola žila.
Doslova zaklepali na všechny dveře. Včetně dveří od bytu číslo 1910.
Člověk, se kterým mluvili, se jmenoval Arohn Warford.
Když mu ukázali fotku Paoly,
odpověděl: „Jo, viděl jsem ji. Nastoupil jsem s ní do výtahu.“
Vystoupil na svém patře.
A Paola jela dál nahoru. Tak zněla jeho výpověď.
V té době měl záznam za loupež a vloupání, ale ne za násilnou trestnou činnost.
Přišel jim upřímný a
měli za to, že je čestný, vážně sdílný a okouzlující.
Nenapadlo je, že by někdo takový mohl být zodpovědný za tu vraždu.
Bydlela ve stejné budově jako Arohn, ale kromě toho je žádný důkaz nespojoval.
Detektivové se snažili získat forenzní důkazy.
Na punčocháčích pod džínami našli několik vlasů.
Ty neznámé vlasy jsme poslali do forenzní laboratoře.
Tehdy
se jim
pouze podařilo rozeznat typ těch vlasů. Řekli nám,
že patřily černému muži.
Nic víc nám nedokázali říct.
Detektivové, alespoň tehdy, neměli moc s čím pracovat.
A neměli žádné stopy.
Případ nebyl vyřešen.
SPRAVEDLNOST!
Když jsme prošli Paolin případ,
uvědomili jsme si, že ten, kdo jako poslední viděl Paolu Illerovou naživu,
byl ten chlápek jménem Arohn Warford, jak bylo zjištěno v roce 1991.
Další detektiv z našeho týmu se zeptal:
„Scotty, v jakým bytě bydlí Arohn Kee?“
Řekl jsem mu to.
A on na to:
„V tom stejným bytě bydlí i Arohn Warford.“
Prověřili jsme Arohna Warforda v databázi newyorské policie. A získali jsme spojení
na Keea.
Cynthia Keeová byla matka Arohna Keea.
Jak se ukázalo, Wardord bylo příjmení otce Arohna Keea.
To odhalení: „Panebože. Arohn Warford,
jiným jménem Arohn Kee, byl poslední, kdo viděl Paolu naživu. Panebože.
Arohn Kee byl poslední, kdo mluvil s obětí v případu z roku 1997,
než zmizela.“ Zatočila se nám z toho hlava.
Věděli jsme, že to bylo zlé. Ale ty dvě vraždy byly součástí vzorce.
Mohlo to být horší, než jsme si mysleli.
Stíhal jsem zločiny na Manhattanu, a tak vám můžu s jistotou říct,
že sexuálních zločinů tam bylo hodně. Nejen v East Harlemu. V celém městě.
Ale sérioví vrazi jsou naštěstí opravdu vzácní. A v tu chvíli bylo jasné,
že je jedním z nich.
Všem stoupnul krevní tlak. Všichni ho chtěli co nejdřív sebrat:
„Pojďme si pro něj.“
Ale museli jsme být zdrženliví, protože
než jsme mu mohli nasadit pouta, všechny případy musely být dořešené.
Vážně jsme potřebovali vzorek jeho DNA, o kterém jsme věděli, že je jeho,
který by bylo možné porovnat se vzorky z místa činu. Takže otázka zněla:
„Jak ho získáme?“
Jedním ze způsobů, jak legálně získat DNA, je opuštěný majetek. Napadlo nás:
„Co takhle Keea všude sledovat?
Počkáme si, až plivne na chodník.
Nebo si počkáme, až do koše vyhodí kelímek od kafe?“
Mohli bychom spojit nějaký předmět, který se dotýkal jeho těla,
se vzorkem DNA z toho předmětu a ten pak porovnat se vzorky z místa činu.
Specializovaná jednotka newyorské policie
mu před dveře umístila kamerku, abychom ho viděli odcházet.
Nikdy se to nedozvíme jistě,
ale měli jsme podezření, že pochopil, že ho někdo sleduje.
Arohn Kee asi týden nic neodhodil na chodník.
Ale 8. února spáchal další zločin,
který byl zcela odlišný od zločinů, kvůli kterým jsme ho vyšetřovali.
Arohn byl také sériový zloděj.
Kradl elektroniku a počítače.
Šel do většího obchodu s elektronikou.
Koupil si nový počítač.
Do obalu od toho nového počítače dal starý počítač
a pak se ho pokusil vrátit s tím, že jde o ten nový počítač:
„Prodali jste mi tenhle křáp. Vraťte mi prachy.“ A vůbec nikoho tím neoklamal.
Zavolali policii z okrsku Midtown Sever. Přijeli
a zatkli ho.
Když jsme se vzpamatovali z toho překvapení,
došlo nám, že máme vážně dobrou příležitost na získání vzorku jeho DNA.
S Joelem Potterem jsme jeli na okrsek Midtown Sever, kde byl.
Bohužel už ho mezitím propustili.
Byl obviněn a propuštěn. Nemohli ho zadržet.
Potter si promluvil s policistou, co měl tehdy službu v cele:
„Dali jste jim dneska najíst?“
„Jo.“ „Dostali kelímky a tak?“ „Jo.“
Tak šel do těch cel a posbíral všechny kelímky, co tam byly, a vzal je s sebou.
Spěchali jsme, abychom ty důkazy dostali do kanceláře soudního lékaře.
Hned všeho nechali a začali testovat.
Dnes je to otázka pár minut.
Tehdy to trvalo 72 hodin.
Ale uklidňovali jsme se: „Máme tam kameru. Máme ho pod dohledem.“
12. ÚNORA 1999 – 4 DNY PO ZATČENÍ KEEA
Výsledky dorazily 12. února.
Dobrou zprávou bylo, že máme shodu.
Na jednom z těch kelímků bylo DNA, které odpovídalo vzorkům z místa činu.
Špatnou zprávou bylo, že Arohn Kee byl v cele sám. A jeho kelímek neodpovídal
vzorkům z místa činu. Byli jsme z toho naprosto paf. Nemohli jsme to pochopit.
Našli jsme člověka, který byl v cele vedle Keea. Vyslechli jsme ho.
Zeptali jsme se ho na chlapa v cele vedle něj.
Řekl nám: „Ten chlap byl neskutečně otravnej.
Pořád bušil na moji celu, až jsem se zeptal:
‚Co jako chceš?‘“ Pověděl mu: „Vyměň si se mnou kelímek.“
Udělal to.
Ten pán souhlasil, že nám dá vzorek svojí DNA. Výtěr z úst.
Ta DNA se shodovala s kelímkem
z cely Arohna Keea. Takže nám říkal stoprocentní pravdu.
Všichni z toho byli nadšení.
Říkali jsme si: „Poslední část té záhady už není záhadou.“
Dospěli jsme k závěru, že máme dost důkazů,
které Keea spojovaly s těmi zločiny. Bylo na čase ho zatknout.
Ale bylo už moc pozdě.
Byl vážně chytrý. Věděl o naší kameře. Vytrhl ji a zničil.
Setřásl detektivy a zmizel.
Věděli jsme, že jde o někoho nebezpečného. Mohl mít střelnou zbraň.
Nic jsme nevěděli. Snažili jsme se ho najít celou noc až do dalšího dne.
Zjistili jsme, že měl v Brooklynu přítelkyni.
Jmenovala se Angelique.
Bylo jí 16 let.
Nakonec jsme se spojili s Angeliqueninou matkou.
Arohn Kee vyzvedl její dceru a ona s ním dobrovolně šla.
Její matka netušila, kam pokračovali.
Arohnovi Keemu bylo tehdy 28, 29 let. Ale vypadal mnohem mladší.
Chápali jste, že rodičům vůbec nevadil.
Měl hezký úsměv. Byl zdvořilý.
Bral vaši dceru na rande. Rodiče neměli vůbec žádný důvod k tomu,
aby ho podezřívali z toho, že udělá něco nepatřičného.
Ale byl to sériový vrah a sexuální násilník.
Ta 16letá dívka byla zcela jistě jeho typ.
A báli
jsme se, že bude jeho další obětí.
POHŘEŠOVANÁ OSOBA ANGELIQUE STALLINGSOVÁ
Ta intenzita pátrání po Arohnovi Keeovi byla obrovská.
Už to bylo ve všech zpravodajských médiích.
Podle policie ho testy DNA spojují
s vraždou 17leté Rashedy Washingtonové a dvěma znásilněními.
Je podezřelý ze dvou dalších vražd
a panuje obava, že unesl 16letou Angelique Stallingsovou z Brooklynu.
Zjistili jsme, že Kee měl hodně přítelkyň.
Další den
matka jedné z Keeových přítelkyň, která bydlela ve stejné budově jako Kee…
Viděla zprávy a rozhodla se jednat. Kontaktovala nás s tím, že nám pomůže.
Řekla nám, že Kee ji vnímá jako mateřskou postavu. Vlastně jí i říkal mami.
Komunikovala s Keem. Volal jí.
Jel jsem k ní domů. Dala mi telefonní číslo, které se jí objevilo na telefonu.
Okamžitě jsem zavolal technikům, aby ten hovor vysledovali.
Volal jí z telefonní budky,
která byla před místem zvaným Miami Sun Hotel v centru Miami.
Hned další den ráno jsme odletěli prvním letadlem do Miami.
19. 2. 1999 – 7 DNÍ PO SHODĚ DNA
Na to místo jsme už upozornili miamskou policii.
Jeli jsme do hotelu Miami Sun.
Sledovali jsme vstup do budovy a doufali, že vyjde ven.
Za necelých pět minut už v klidu kráčel do hotelu.
A díkybohu s sebou měl Angélique. Takže jsme vtrhli do hotelové haly,
ale už byl nahoře. Tak jsem se vydal po schodech nahoru.
Seržant z miamské mordparty se na mě podíval: „Kam jdeš?“
Odpověděl jsem: „Jdeme si pro něj.“ „Ani nápad. Zavoláme sem zásahovku.“
Během několika minut byli na střechách dvou přilehlých budov odstřelovači
a nad námi létal vrtulník. A naběhla tam po zuby ozbrojená miamská zásahovka.
Ve vysílačce jsem slyšel, jak říkali: „Druhý patro čistý. Třetí patro čistý.“
A za pár minut po schodech scházel poručík a měl Arohna v poutech.
Dobrý večer. Ošuntělý miamský hotel
se stal konečnou zastávkou pro podezřelého z vraždy a znásilnění.
Policie ho viní z nejméně jedné vraždy a dvou znásilnění…
Podíval jsem se na Arohna Keea. Doslova začal brečet.
Řekl mi: „Je mi to líto, chlape.“
UPRCHLÍK ZATČEN
Chtěl jsem být tím,
kdo ho skutečně zatkne.
Obzvlášť když
mě přelstil
při vraždě té upálené dívky na střeše v září roku 1997.
Ale ne každý může být policistou, který ho zatkne.
To neznamená, že nejste součástí týmu. Byli jsme. A moc se mi ulevilo.
Skutečně.
Byli jsme
nadšení z toho, že je ve vazbě.
A ještě šťastnější z toho, že jeho přítelkyně žila.
Během půl hodiny jsme si s Johnem
zamluvili cestu do Miami za Robem Mooneym.
Teď přišel čas vyslechnout Arohna.
Ještě s dalším detektivem jsme s ním začali mluvit.
A
vůbec nereagoval. Nevydal ani hlásku, ať jsem mu řekl cokoli. Mlčel jako hrob.
Tlačil jsem na něj ohledně Rashedy, toho Scottova případu a těch znásilnění.
Odpověděl mi: „Nevím, o čem to mluvíte. To já nebyl.“ Řekl jsem mu: „Hele,
máme vaši DNA. Takhle jsme ji získali. Byla přesně tady.
Tohle není žádná tipovačka. Tohle není náhoda.“
Požádal o advokáta
a položil hlavu na stůl. Tím to skončilo. Po zbytek večera nám neřekl ani slovo.
MIAMSKÁ POLICIE
Bylo už pozdě. Mezi 11 a půlnocí.
Angelique Stallingsová, jeho přítelkyně, kterou s sebou vzal do Miami,
s námi byla na policejní stanici. Přišel za mnou můj parťák: „Poslouchej.
Angelique se s ním chce jít rozloučit.“
Já na to: „Je to 16letá holka. A on vraždící sexuální násilník.“
Nepovažoval jsem to za dobrý nápad: „Hlasuju proti tomu.“
Té konverzace se účastnili i John s Richem. Řekli na to:
„Ne, nech ji tam jít.“
A tak šla Angelique do místnosti za ním.
Jakmile ji uviděl, zeptala se ho:
„Co jsi udělal, lásko?“
A on jí všechno vyklopil.
Přiznal se jí ke každému svému zločinu. Řekl
svojí přítelkyni, že ho to mrzí.
A že
ho přepadla nutkání, která nedokázal ovládat a která ho k tomu přiměla.
Byla z toho pochopitelně zmatená
a velmi hluboce traumatizovaná
z toho, co se stalo s Keem.
Ale byla to vážně chytrá holka.
Na dítě jejího věku byla vážně rozvážná. Na to,
v jaké situaci se ocitla. Do takové situace se naštěstí dostane jen pár lidí.
Díkybohu, že jí vyklopil naprosto všechno.
Všichni byli štěstím bez sebe.
Význam toho, co řekl, byl jasný.
Podle mého to byl jeden z mála případů, kdy nelhal.
Věděli jsme, že Angelique Stallingsová bude u soudu nesmírně důležitá.
Ten případ začal tak trochu nanovo,
když byl zadržen.
Napřed došlo k jeho vydání do New Yorku.
Museli jsme se připravit na soudní řízení. A šlo o obrovský případ.
Když jsme se připravovali na proces,
ta dívka, jejíž máma nám pomohla
Keea vystopovat a vypátrat v Miami,
nám řekla, že se jí zmínil o tom, že v roce 1998 znásilnil další dívku
a další mladou ženu v roce 1994
v dalším paneláku ve stejné oblasti jako všechny ostatní.
Srovnali DNA z těch případů s tím Arohnovým.
DNA Arohna Keea se sice shodovala s DNA z Rashedina případu
a těch čtyř znásilnění,
ale s případem Paoly ho nespojoval žádný fyzický důkaz.
Získali jsme soudní příkaz,
který přikazoval
Keeovi, aby nám poskytl vzorek vlasů.
Pana Keea za mnou přivezli do budovy soudního lékaře.
Vysvětlila jsem mu, co udělám.
A
podíval se na mě.
Přesně takhle. Jako princezna Diana.
Řekl mi: „V pořádku, madam.
Udělejte, co musíte.“
Arohn Kee
byl poměrně pohledný.
Arohn Kee byl okouzlující. Arohn Kee byl inteligentní.
Byly to jeho zbraně,
kterými sváděl mladé dívky
a zabíjel mladé dívky.
Byl to opravdu nebezpečný muž.
KVĚTEN 1999 – 3 MĚSÍCE PO KEEOVĚ ZATČENÍ
Provedli jsme analýzu DNA Keeových vlasů
a srovnali je s vlasy nalezenými na Paolině těle.
A přesně se shodovaly.
Teď byl obžalovaný už ze třech vražd a čtyř znásilnění.
S Mooneym jsme ho chtěli odvézt zpět na ostrov Rikers.
Neviděl jsem ho
od roku 1997, kdy jsem ho vyslýchal.
Hned mě poznal. Choval se ke mně vážně srdečně. Měl jsem to potěšení
nasadit mu svoje pouta.
V autě jsem seděl vzadu vedle něj.
Rob Mooney řídil.
Řekl jsem mu: „Aci,
za 20 let
budu dávno v důchodu.
Ty si budeš odpykávat doživotí v Attice.
Jednou tě přijedu navštívit
a řekneš mi, co se přesně stalo.“
V tu chvíli se začal smát: „Wagnere, víte přece, že mě neodsoudí.
Ještě se uvidíme. Pozvu vás na večeři.“
DNA USVĚDČILA BÝVALÉHO VĚZNĚ V PŘÍPADU VRAŽD A ZNÁSILNĚNÍ
Když byl Kee zatčený v Miami, už uplynulo 10 let od doby,
co Olga začala přemýšlet o tom, co se stalo její dceři.
Každý rok jsem vylepovala plakáty s nápisem:
„Pokud má někdo informace, prosím, ozvěte se nám.“
Když jsem se to dozvěděla, děkovala jsem Bohu
že jsem se mohla dozvědět, kdo to udělal.
Arohn Kee je monstrum.
Bůh vyslyšel moji modlitbu.
Kdyby ho nezastavili, udělal by to znovu.
A žádná další dcera už nemusela přijít o život.
Období přípravy na soudní proces je pro žalobce nesmírně náročné.
V tomto případu se jednalo o miliony dokumentů.
Mluvíme tady o víc než 140 svědcích. Byl to skutečně náročný úkol.
Rich pracoval od rána do večera a za celý den nic nesnědl.
Zhubl jsem devět kilo.
Copak
bych si mohl dovolit neudělat všechno pro to, aby
se ty rodiny dočkaly spravedlnosti?
DUBEN 1998 – VĚK: 13 – OBĚŤ Č. 3 BŘEZEN 1994 – VĚK: 15 – OBĚŤ Č. 4
ZÁŘÍ 1997 – VĚK: 19 OBĚŤ ZE STŘECHY – VRAŽDA
LEDEN 1991 – VĚK: 13 – VRAŽDA
ZÁŘÍ 1998 – VĚK: 15 ULICE PALADINO – OBĚŤ ZNÁSILNĚNÍ Č. 1
ČERVEN 1998 – VĚK: 18 – VRAŽDA
Předvolali jsme téměř 140 svědků. Ty čtyři přeživší oběti byly
absolutním příkladem odvahy.
Pořád to byly puberťačky.
Pro žádnou z nich to rozhodně nebylo vůbec snadné.
Všechny odvedly neskutečnou práci.
Bylo nesmírně důležité, aby porota viděla
cenu, kterou ty dívky
platily za to, co ten chlap udělal.
Když jsem viděla Arohna Keea poprvé u soudu,
chtěla jsem na něj skočit. Chtěla jsem ho zabít.
Vždy jsem seděla na stejném místě a jeho posadili tamhle.
Vždy jsem byla na místě, odkud jsem na něj dobře viděla.
Když byla přestávka a odváděli ho,
zastavil se ve dveřích.
Otočil se a podíval se na mě.
Jako by mi tím říkal: „Neprokážete, že jsem zabil vaši dceru.“
Kee se navzdory radám svých advokátů rozhodl vypovídat.
Vypovídal celé tři dny.
Jádrem Keeovy výpovědi byl úžasný
sci-fi příběh o tom,
jak narazil na
nelegální systém odběru orgánů, který měl být řízen úřadem soudního lékaře v N. Y.
A proto na něj prý chceme hodit všechny ty vraždy a znásilnění,
abychom se ho zbavili.
Nic takového jsem nikdy neviděl.
Díval se přímo na porotu.
Seděl tam a začal klidně říkat:
„Nezabil jsem Paolu.
Nezabil jsem
tu oběť z roku 1997.
Nezabil jsem Rashedu. Neznásilnil jsem ty dívky.“
Viděli jsme všechny ty nástroje, které tak efektivně tak dlouho používal,
aby podvedl lidi. Ukazoval nám je
v celé nahotě.
Na lidi dělá skvělý první dojem.
OBŽALOVANÝ ZE ZNÁSILNĚNÍ A VRAŽD U SOUDU POPÍRÁ VINU
Porota to projednávala
tři dny. Když projednávání trvá tři dny, dělá vám to starosti.
Bylo odtamtud slyšet
zvýšené hlasy.
A na tvářích policistů u soudu bylo vidět,
že to projednávání bylo místy vyhrocené.
A vaše mysl okamžitě přejde ke 25 věcem, které si říkáte, že jste měl udělat.
Člověk si připadá skutečně bezmocně.
K rodinám obětí nemůžete nikdy být neupřímní.
Chtěli jsme k nim být upřímní, stejně jako v každém jiném případě.
Ale zároveň jsme nechtěli vyvolávat zbytečný poplach,
i když si myslím, že nás to dost zneklidnilo.
16. PROSINCE 2000 3. DEN PROJEDNÁVÁNÍ POROTY
Vyšel soudní policista a ukázal nám tohle.
To v tom světě znamená: „Máme verdikt.“
A pamatuju si…
Říkal jsem si: „Panebože, je to
tady. Za chvíli bude po všem.“
Soudní úředník začal předčítat jednotlivá obvinění.
„První bod obžaloby, vražda Rashedy Washingtonové.
Vražda prvního stupně.
Jak jste rozhodli?“
První verdikt zněl vinen.
Byla jsem radostí bez sebe. Byla jsem šťastná, že ho dostali z ulice.
Rasheda měla velký vliv
na svoje přátele a na lidi, kteří jí přišli do života.
Můžu si pouze představovat, kým by byla dnes.
Slyšel jsem
Rashedinu rodinu. Zaznělo tam:
„Díkybohu.“
Byl to konečně…
- Konečně bylo po všem. - Jo.
Chytili ho. Byl dopaden a shledán vinným.
- Cítila jsem úlevu: „Díkybohu.“ - Jo.
Procházeli oběti jednu po druhé. Ta mladá dívka z roku 1997,
jejíž tělo znesvětil a zapálil Arohn Kee.
Byl vinen. A když se dostali
k obvinění z vraždy Paoly,
já…
Ani jsem nedýchal.
Když řekli, že je vinen
z její vraždy a uslyšel jsem… Slyšel jsem Olgu a její rodinu.
A já za to byl
tak vděčný.
Byl jsem vděčný za to,
že se toho dočkala.
MUŽ ODSOUZENÝ ZA SÉRII ZNÁSILNĚNÍ A VRAŽD UTRPENÍ RODIN SEDMI OBĚTÍ SKONČILO
Ten den, kdy vynášeli rozsudek, jsem s sebou vzala Paolinu fotku.
Řekla jsem mu: „Arohne Kee, podívej se na mě. Jsem Paolina matka.
Proč jsi mi způsobil takovou bolest? Proč jsi to udělal?“
Působilo to,
že ho to vůbec
nebolelo a že neměl výčitky. Nic takového na něm nebylo vidět.
SEXUÁLNÍ ZRŮDA BUDE HNÍT VE VĚZENÍ DO KONCE ŽIVOTA
Arohn Kee dostal 409 let až doživotí ve státním vězení.
Sedm dívek za devět let.
Tři mrtvé dívky.
A myslím, že jich bylo víc.
Mám takový příšerný pocit,
že
kdyby mi něco neuniklo,
ty ostatní ženy by nebyly znásilněny a nezabil by Rashedu.
Co mi uniklo?
Mohl jsem něčemu věnovat větší pozornost? Já nevím. Já…
Ta otázka mě po všech těch letech pořád trápí.
DOŽIVOTÍ BEZ PODMÍNEČNÉHO PROPUŠTĚNÍ
Závažnost a rozsah jeho zločinů
všem opravdu vyrazily dech.
Každý případ vám sebere kousek duše.
A tady mluvíme o sedmi případech.
Jde o větší kousek.
Asi čtyři měsíce po vynesení rozsudku v případu Kee
mi volal jeden z detektivů z toho týmu.
Řekl mi,
že je na místě činu.
Trojnásobná vražda.
Tři lidé zastřelení. Dva lidé,
kteří pravděpodobně zemřou. Může jít i o pětinásobnou vraždu.
- Masakr nad restaurací Carnegie Deli. - …byt nad Carnegie Deli.
Zeptal se mě:
„Chceš ten případ?“
Během případu Kee jsem pracoval od rána do večera.
Byl jsem ve velkém stresu.
Pomyslel jsem na to,
že jsem se právě zasnoubil.
A v hlavě jsem měl vizi toho,
že budu manžel a snad jednou i táta.
Možná budu trénovat dětský baseball.
A pak jsem pomyslel na to, jak by můj život vypadal, kdybych odpověděl ano.
A tak jsem odpověděl ne.
Rich Plansky má obrovské srdce
a enormně mu záleží na tom,
co dělá.
Někteří z nás už s tím měli spoustu zkušeností v mnohem menším měřítku.
Vytvořily se nám takříkajíc mozoly.
Richie takovou příležitost neměl.
Nasadili ho do zápasu dřív, než byl připravený hrát.
Intelektuálně to pro něj nebyl problém, ale je to emocionálně vyčerpávající.
A to si podle mého vybralo velkou daň.
Věděl jsem, že už nemám
takovou motivaci pro to,
abych tu práci dělal
na úrovni, na které jsem ji chtěl dělat.
Tehdy byl květen.
Na konci června jsem už byl pryč.
Bydlím u pláže v Severní Karolíně a lidi se mě ptají: „Nechybí ti New York?“
A já vyjdu na pláž nebo na terasu, podívám se na oceán a odpovím:
„Ne, nic z toho mi nechybí.
Vůbec mi to nechybí.“
Pracoval jsem na zhruba 1500 případech vražd.
Byl jsem svědkem zhruba 700 pitev. Každá z těch věcí…
Vás nějak zraní.
Nezmizí to.
Nevyjdete z toho bez šrámů.
A musíš ty emoce vypnout. Je toho moc, že jo? Brian to ví.
Už tak jsme na tohle citliví a děje se spousta věcí.
Myslím, že někteří z nás jsou mnohem
citlivější. Prostě nás to víc ovlivňuje.
Usadí se vám to v srdci a ignorujete to. Zakrýváte to a zůstane to tam jako tříska.
To z člověka dělá skutečného profesionála.
Když dokážete udělat svou práci, jít domů a nepřinést si ji s sebou.
Ale nosíš si to domů. Jen o tom možná nevíš.
Díky tomu to zvládáš, jak říkala Barbara. Třeba ten náš černý humor.
A dokázali jsme to oddělit. Měli jsme citový vztah k obětem a k jejich rodinám.
Věděli jsme, že po nich zůstala prázdnota, ale mezi sebou jsme dělali tohle.
- Musíš to vypustit. - Pomůže ti to zvládnout.
- Když mluvíš s lidma a posloucháš. - Jo.
Buď přátelský.
Moji kolegové byli všichni dobří a starostliví lidé
se smyslem pro čest a spravedlnost, kteří zasvětili svoje životy
a srdce této práci.
Bylo to obrovské privilegium.
Ať už je člověk jakkoli odolný a sebevědomý, cítíte trochu strach:
- „Jo, tak tohle je první liga.“ - Jo.
Policejní práce, a obzvlášť ta detektivní,
to není jen práce.
Byla jsem na tebe tak zlá.
Zbožňuju ho, je to můj bráška.
Je to úkol, který
přijmete. Jako byste k tomu byli povoláni.
Jedna věc platí pro všechny. Všem v té skupině na tom záleželo.
Rád si myslím, že jsem součástí toho klubu nebo bratrstva.
A jsem na to hrdý.
Překlad titulků: Jakub Doležal