НА ОСТРОВІ МАНГЕТТЕН
РОЗСЛІДУВАННЯМ УБИВСТВ ЗАЙМАЮТЬСЯ ДВІ СЛІДЧІ ГРУПИ:
ПІВНІЧНИЙ МАНГЕТТЕН І ПІВДЕННИЙ МАНГЕТТЕН.
ВОНИ РОЗСЛІДУЮТЬ НАЙЖОРСТОКІШІ ТА НАЙЗАПЛУТАНІШІ ВБИВСТВА.
ЦЕ ЇХНІ ІСТОРІЇ.
У січні 1995 року мене найняла сім'я Пілмар.
Говард і Рос Пілмар дуже потребували допомоги із сином Філіпом.
Тоді я працювала на них понад рік.
Я прийшла на роботу, зайшла до кімнати Філіпа,
він у шкільній формі лежав на застеленому ліжку і дивився на стелю.
Він сказав: «Мій тато вчора не прийшов».
Було видно, що він засмучений.
Трохи пізніше я стояла у фоє,
і Рос зайшла з виразом шоку на обличчі.
Було видно, що вона плакала.
Вона стояла там, а тоді розвела руки й сказала:
«Говард мертвий».
Пам'ятаю, як я подумала:
«Цього не може бути».
У 1990-х рівень убивств у Нью-Йорку був надзвичайно високим.
Але щоб бізнесмена вбили у власному офісі на Мідтауні,
це рідкість.
ЧОТИРНАДЦЯТЬ
Говарда Пілмара вдаряли ножем 20–40 разів.
У всіх були теорії, але не відповіді.
ПОТРІБНА ІНФОРМАЦІЯ
Убивство не розкрили, але нерозкриті справи не закривають.
Кожна справа забирає частинку душі.
Це робота для тих, кому точно не байдуже.
Хочеться дізнатися правду.
Що детективи й роблять.
Я завжди любив зазирати за лаштунки.
Що насправді сталося?
Сім'ї важливо знати, хто вбив їхнього родича.
Це моя робота.
У Нью-Йорку поліція Нью-Йорка…
найкраща.
УБИВСТВО: НЬЮ-ЙОРК
1996 РІК
22 БЕРЕЗНЯ 1996 РОКУ 7:00
У 1996 році я був командиром південного детективного відділку Мідтауна.
Це найзавантаженіша слідча група в Нью-Йорку.
Понад 2000 справ на рік.
Рано-вранці, до того, як я прийшов на роботу,
мені повідомили, що в офісі на Мідтауні сталося вбивство.
П'ятниця. Я йшов на роботу. Був день зарплати. Настрій був гарний.
Я був чудовим менеджером з продажів
у компанії з продажу канцелярських товарів «Кінґ».
Здається, я прийшов десь о 8:20. Я завжди приходив рано.
Біля входу в будівлю на 33-й вулиці
стояв працівник, який ніколи не виходив на вулицю.
Він не покидав свій офіс.
А тоді був надворі.
Я запитав його: «Еде, чому ти тут стоїш?»
Він повернувся до мене і сказав: «Говард мертвий».
Контролер «Кінґа» прийшов на роботу о 5:30
і знайшов тіло Говарда.
Він одразу спустився і подзвонив у 911.
Коли я вперше потрапив на місце злочину,
я побачив, що «Кінґ» був великим магазином
канцтоварів із вітриною на першому поверсі
і офісом для працівників на четвертому.
Його тіло знайшли поряд із ліфтом,
неподалік рецепції на четвертому поверсі.
ТІЛО ГОВАРДА «КІНҐ» — 4-Й ПОВЕРХ
Це жертва ножового поранення.
Там було багато крові.
У кінці коридору в раковині була кров.
Це наштовхувало на думку, що хтось мив руки
або знаряддя вбивства.
Пам'ятаю…
весь цей шок.
Пам'ятаю, як кричав: «Ні».
А тоді винесли труп.
Труп Говарда.
Коли я дізнався, що тіло Говарда знайшли в офісі,
я був як громом прибитий.
Мабуть, так почувався б і будь-який інший батько,
коли б дізнався, що його дитина загинула, особливо від вбивства.
Я навіть зараз не можу описати свої почуття.
Говард і мій батько щодня працювали разом.
Вони були дуже близькі.
Говарду щойно виповнилося 40.
ХЕЗЕР ПІЛМАР СЕСТРА ГОВАРДА
Вони були схожі. Обидва веселі.
Дуже комунікабельні, дуже приємні.
Вони всім подобалися.
Говарду було чотири чи п'ять років,
коли він уперше прийшов у магазин.
Він завжди хотів працювати в моїй фірмі.
Ми з партнером розпочали бізнес із канцтоварами 1 березня 1958 року.
Канцелярське приладдя.
Будь-який комерційний друк.
Такі речі.
Я передав йому бізнес десь…
за п'ять-шість місяців до того, як його вбили.
Френк був спустошений вбивством.
Батькам ховати дитину неприродно.
Я не уявляю, як можна прожити життя і не бути батьком,
не бачити, як мої сини досягають успіху, розвиваються і роблять, що роблять.
Я б це ні на що не проміняв. Гадаю, батьківство — це, мабуть…
найважливіший титул у моєму житті.
Я просинався й засинав…
Для мене Говард…
був моїм життям.
Ми хотіли розібратися, що відбувалося,
з ким говорити, як глянути записи камер.
Ми провели багато обшуків. У день вбивства роблять перший обшук.
Ми шукали зброю у контейнерах для сміття, шахтах ліфтів.
При ньому були готівка, особисті речі.
Це не було випадкове пограбування.
Говарда вбили в офісі.
Там була поліція.
Мені було дуже неприємно там перебувати.
Детективи попросили мене пошукати записи про співробітників,
які могли бажати йому зла,
могли ненавидіти його чи сваритися з ним.
Я знайшов лише одного чоловіка, який звільнився за останні кілька місяців.
Він працював у копіювальному центрі магазину.
Робота була низькокваліфікована.
Це була зачіпка. Її почали перевіряти.
Вони поговорили про нього з іншими працівниками, тоді з ним,
а тоді зрозуміли, що конфліктів не було.
ГОВАРД ПІЛМАР
Говард був чудовим босом.
Коли він заходив кудись, це помічали.
Він був пов'язаний з усіма нами. Говард створював відчуття, що ви — сім'я.
Він був у розквіті…
У повному розквіті своїх сил.
Здоровий, успішний,
комунікабельний —
чудовий чоловік.
І його вбили? Боже.
Я був присутнім на останній годині розтину Говарда.
У нього було понад 40 ножових.
Не всі були проникаючими.
П'ять ран можна було б уважати смертельними,
якби були лише вони.
Були також посмертні рани,
тобто нанесені після зупинки серця.
Коли він уже помер, йому продовжували наносити ножові поранення.
Це був лютий, емоційний напад на Говарда.
24 БЕРЕЗНЯ 1996 РОКУ ДВА ДНІ ПІСЛЯ ВБИВСТВА ГОВАРДА
Ми пішли на похорон. Прийшли й детективи під прикриттям.
Там ми висловили підтримку сім'ї.
А ще шукали дивну взаємодію
між людьми.
Це могла бути якась засмучена жінка, не дружина,
або двоє людей, які посварилися.
А ще наші люди були неподалік і знімали всіх, хто заходив і виходив.
Тож якщо щось було, могли б потім переглянути запис.
На похороні було понад 1000 людей.
Це трохи лякало.
У юдаїзмі після похорону
люди приходять у дім померлого
і таким чином віддають йому шану.
Це називається «шива».
Дружина Говарда, Рос, спитала, чи можна провести шиву в нас удома,
бо Філіпа б засмутило, якби це відбулося в них удома.
І, звісно, ми погодилися.
Філіп любив свого батька, а його батько обожнював його.
Філіпу було вісім.
Дуже розумний для восьмирічної дитини.
Він був балакучим, щасливим і повним енергії.
Філіп змінився після втрати батька.
ЕЛЛІСОН ЛЬЮЇС НЯНЯ ПІЛМАРІВ
Він уже не був енергійним.
Не був балакучим.
Не був таким упевненим.
Усе, що я бачила в ньому, коли він був запальним хлопчиком,
у ньому зникло. Це в нього забрали.
Йому було самотньо без батька.
Після шиви Рос прийшла в офіс.
РОСЛІН ПІЛМАР
Вона привела із собою двох чоловіків, представників великого дилера.
І домовилася продати їм бізнес.
Вона не могла керувати.
Вона нічого не знала про канцтовари.
Ми всі були стурбовані.
«Вона продає бізнес? О ні. Що це буде?»
У той час ми мали майже 1 000 000 доларів на місяць.
У нас було близько 15 продавців.
Без нас не було бізнесу, не було клієнтів.
Ми сказали їм: «Якщо купите, ми всі підемо».
Так ми й купили в неї бізнес.
Френк пояснив динаміку бізнесу, і хто є хто.
Бо треба було зрозуміти, як працює бізнес,
і хто за що відповідає.
Ми опитали всіх, хто працював на Говарда.
Ми опитали 50–60 співробітників.
Я впевнений, кожен з них давав свідчення два-три рази. Це 180 інтерв'ю.
Детективи, з належною їм старанністю,
опитали всіх нас двічі.
Перший раз був дуже поверхневим.
А другий раз, здається, детектив запитав мене:
«Ви чули якісь сварки?»
О 17:30, за день до того, як ми знайшли тіло Говарда, я чув
відповідь Говарда під час грубої, жахливої сварки
між ним і Рос.
Він підвищував голос і кричав.
Говард закричав у слухавку:
«Ти кляте С-Т-Е-Р-В-О».
Я тоді подумав:
«Після такого шлюбу нелегко оговтатися».
Рос була в Говарда першою, якщо розумієте, про що я.
Вони вчилися разом у школі, а потім стали разом жити.
А тоді вмить і одружилися.
Тоді було гарне велике єврейське весілля.
Ми влаштували гарну вечірку.
Говард був дуже радий.
Я й не підозрював про проблеми в шлюбі.
За будь-яких обставин треба шукати більше свідків.
Ми говорили з друзями, родиною, і все стало очевидним.
Зі шлюбом не все було добре.
Ми думали, може, була якась інтрижка,
яка б стала мотивом.
Хтозна, може, у Говарда була жінка.
Може, він сказав: «Слухай, це все.
Я одружений. Ти не отримаєш грошей».
Абощо.
А тоді вона заколола його. Нам невідомо.
Тому ви думаєте про жертву і дізнаєтеся, що відбувалося в її житті в той час,
щоб виключити різні варіанти.
Під час розслідування ми виявили кілька жінок,
які мали випадкові стосунки з Говардом.
Не знаю, чи були вони інтимні, але це точно було щось більше.
Я чув ті самі чутки.
Я ніколи не бачив Говарда з іншими жінками.
Говард ніколи не говорив про зустрічі з іншими.
Ніхто за вісім років не сказав мені: «Я бачив Говарда з…»
Отже, це були чутки.
Ми опитали цих жінок і виявили, що він полюбляв фліртувати,
але нічого більшого не почули.
Перевіряючи зачіпку, люди розчаровуються, коли та не справдилась і її відкидають.
Але насправді це дуже добре,
бо до неї не треба повертатися, вона не крутитиметься в голові.
Під час розслідування вбивства Говарда
ми з'ясували: Говард був дуже цілеспрямованою людиною.
Френк дуже хвалив Говарда за те, що той вивів бізнес на новий рівень.
Він був далекоглядним.
Він відчинив кав'ярню в канцелярському магазині.
До «Старбакса» був «Філіпс». «Філіпс» був до всього.
Люди стояли в черзі на вулиці,
щоб купити лате, капучино та еспресо.
Відкриття кав'ярні принесло нам абсолютно новий сегмент покупців.
Це був такий успіх, що він відкрив іще одну в Карнеґі-холі.
Я сказав: «У Нью-Йорку не зустрінеш людей,
які ходять вулицями й п'ють каву».
Я не міг цього уявити,
але це лише показує, що знав я, і що знав Говард.
Говард назвав кав'ярню на честь свого сина Філіпа.
Так і виник «Філіпс кофі».
Це був сімейний бізнес.
Я працювала з його дружиною Рослін
на Західній 56-й вулиці біля Карнеґі-холу.
А брат Рос, Еван, працював у кав'ярні «Філіпс кофі» на 33-й вулиці.
Ми дізналися, що Говард не дуже любив брата Рослін, Евана.
Еван працював у кав'ярні «Філіпс кофі»,
яка була в магазині канцтоварів.
Щоб зробити послугу Рос, Говард найняв Евана, який був безробітним.
Рос і Еван керували обома кав'ярнями.
Я починала в кав'ярні «Філіпс кофі» в 94-му.
Він почав трохи пізніше мене.
Не думаю, що Говард хотів, щоб Еван керував кав'ярнею.
Бо
власником був Говард.
Гадаю, Еван брав на себе відповідальність.
Типу: «Це моє». Розумієте? Але це було не так.
Коли я почала працювати на Пілмарів,
Філіп сказав: «Ходімо до кав'ярні».
Коли ми прийшли, Рос пояснювала Евану,
як Говард хоче розкласти тістечка у коробочці.
Еван розсердився, відкинув коробочку,
витягнув тацю, кинув її й сказав:
«Мені байдуже, як Говард хоче».
Це було для мене шоком.
Особливо тому, що він так поводився перед племінником,
перед клієнтами.
І це справило негативне перше враження.
ПОЛІЦІЯ НЬЮ-ЙОРКА
ПІВДЕННИЙ ВІДДІЛОК МІДТАУНА
Після шиви ми запросили Рослін і Евана на допит.
Ми хотіли знати хронологію
Рос і Евана в ніч убивства.
Вони розповіли, що того дня Говард і Еван пішли разом у спортзал,
щоб обговорити його підвищення в компанії, так би мовити.
Еван хотів перейти з кав'ярні
до продажів паперу в компанії,
бо тоді продавці могли добре заробляти.
Еван, на мою думку, був дуже неприступним.
Коли до нього зверталися, він бурчав.
Він бурчав «привіт» або «до побачення».
Не схоже було, що йому щось світило в бізнесі.
Після цієї зустрічі в спортзалі
Говард і Еван зустрілися з Рослін в офісі.
З охороною там усе було складно,
тому Рос не знала, як усе зачинити.
Говард повернувся, щоб замкнути все.
Еван і Рос залишили Говарда працювати.
Вони останні бачили його живим.
Якщо дружина і шурин пішли від нього десь о восьмій, і він був живим,
а тоді його знайшли о п'ятій ранку,
хто приходив у проміжку між 20:00 і 5:00 і вбив його?
Зауважу, що в той час відеокамери були не всюди,
і в офісах не було відеоспостереження.
Ми не знайшли знаряддя вбивства.
Але патрульний поліцейський, який прибув на місце злочину,
занотував у своєму записнику, що в Евана були порізи на лівій руці,
і що він шульга.
Коли людину поранили кілька разів, як Говарда Пілмара,
кров, як олія, потрапляє на ручку ножа,
і майже завжди в нападника з'являються травми.
Ручку ножа складно втримати,
адже вона надто слизька.
Еван сказав, що за день чи два до того збирав розбитий посуд.
Порізи не збігалися з його історією,
але нам бракувало доказів.
Ми сподівалися знайти хоч одну краплю крові,
яка не належала Говарду.
Пригадую, я розмовляв з експертом у лабораторії, і він сказав:
«Можна провести тест ДНК, але після нього зразок буде втрачено.
Тож краще потримати його,
бо технології йдуть уперед,
пізніше можна буде краще проаналізувати».
ТРАВЕНЬ 1996 ДВА МІСЯЦІ ПІСЛЯ ВБИВСТВА ГОВАРДА
Через два місяці
ми з'ясували, що кав'ярня «Філіпс кофі» заборгувала 14 500 $ податків.
Для більшості з нас ця сума замала,
щоб мати мотив для вбивства.
Але не зайвим було дізнатися
про їхні фінансові проблеми.
А потім ми дізналися про колишнього роботодавця Рос
з 1991 по 1995 рік.
Вона привласнила собі його гроші, чеки на 160 000 доларів.
Рос працювала стоматологинею-гігієністкою, а також допомагала йому з бухгалтерією.
З'ясувавши, що у шлюбі не все добре,
що вона винна 14,5 тисяч державі
і 160 000 — стоматологу,
ми стали дивитися на все інакше.
І внаслідок цього,
коли ми говорили з людьми про ці гроші,
перше, що вона всім говорила, це:
«Не кажи Говарду, він кине мене. Не кажи, бо забере в мене Філіпа».
Вона успадкувала 1,2 мільйона доларів зі страхування життя.
Успадкувала «Кінґ», кав'ярню «Філіпс кофі»,
їхню квартиру на Східній 72-й вулиці,
літній будинок у Міллертоні, Нью-Йорку,
частку лижного будинку у Вермонті та Філіпа.
І це дещо змінило наш вектор.
Тоді ми дізналися, що Говард, можливо, хотів розлучення.
А те, що не одна людина
казала нам, що він, можливо, хотів розлучення, було дуже цікавим.
Якби вони розлучилися,
Рос не захотіла б віддати Філіпа.
Говард теж не відмовився б від Філіпа, бо Філіп був для Говарда цілим світом.
З часом я переконався, що Філіп і став причиною вбивства.
Звісно, це була Рос. Я не можу згадати когось із таким мотивом.
Рос сказала, що її з Еваном все ще допитують,
і що Френк дуже обурений.
Сказала: «Френк не хоче зі мною говорити,
він злиться і вважає, що це я».
Пам'ятаю, я подумала,
що це якось дивно, що дідусь злиться на неї.
Я вважала Евана причетним до смерті Говарда.
Я взагалі не думала, що вона причетна.
Пригадую, як я розмовляла з нею,
і Рос сказала, що я маю вибрати між нею, Філіпом і моїми батьками.
А мені було 24 роки. Звісно, ти обираєш батьків.
Мені було важко зрозуміти, чому я мала обирати.
А потім, після тієї розмови, ми більше не бачили її з Філіпом.
Мій батько втратив сина, а потім і онука.
Важко не мати можливості бачити того, хто живий.
І це не був вибір Філіпа.
Його мати зробила цей вибір за нього.
Буквально через кілька місяців після вбивства Говарда
Рос припинила спілкування між мною і Філіпом.
Це не просто трагічна історія.
Уся сім'я розпалася.
Гадаю, втрата зв'язку з онуком,
дуже схожим на Говарда,
була дуже болючою.
Не уявляю, який стрес переживала його сім'я.
Я…
Раз на тиждень перед школою Говард, я і Філіп ходили снідати.
Ми ходили на всі матчі «Рейнджерів» і «Янкі».
Я часто про це згадую.
Ніхто не знає, як це, коли я не можу бачити онука.
Це ж син мого першого сина.
Мого єдиного сина.
БЕРЕЗЕНЬ 1997-ГО РІК ПІСЛЯ ВБИВСТВА
Я був переконаний, що Еван і Рослін були причетні,
але знав, що нам потрібно більше. Через рік ми знову збирали дані.
У річницю вбивства ми розвісили плакати
на місці вбивства та в кав'ярні на 56-й вулиці.
КАРНЕҐІ-ХОЛ ТАУЕР
Дуже часто вбивці через рік повертаються, щоб знову пережити цю подію
або якимось чином ушанувати це
чи віддати належне скоєному.
І плакати почали зривати.
Ми побачили в цьому можливість.
Ми заново розклеїли їх,
а тоді почали спостереження за місцем.
То хто ж їх зривав?
Там поставили фургон і з'ясували,
що це сестра Рос і її брат Еван зривали ті плакати.
Не думаю, що комусь приємно бачити ті плакати,
тим паче якщо ти той, кого шукають, якщо ти вбивця.
Вони обґрунтували це тим, що ті заважають бізнесу.
І це просто потрясло нас.
Я дзвонив у поліцію щодня.
Іноді двічі на день або й більше.
Одного разу Роджер Парріно сказав: «Френку, послухайте.
Я повідомлю, коли ми впремося в стіну».
Окружний прокурор не хотів їх притягати. Доказів було недостатньо. І лише непрямі.
Через три роки після вбивства Говарда Пілмара
розслідування все ще тривало,
і, гадаю, поліція відчувала, що зайшла в глухий кут.
Хоча Рос підозрювали у вбивстві,
вона також привласнила гроші,
і її заарештували за це.
Може, вони хотіли натиснути на неї,
щоб вона видала Евана чи зізналася в чомусь, але цього не сталося.
Адвокати гарно розрахували час. Раз навіть відклали вирок.
Коли її засудили, вона вже все виплатила.
Тож вона отримала умовний термін.
Вона заплатила. У неї були гроші, вона ж отримала страхові
та інші виплати після вбивства.
Через три роки після вбивства Говарда
технології просунулися, а з ними й технологія визначення ДНК.
Між раковиною і місцем, де знайшли тіло, була крапля крові.
Ця крапля крові виявилася Евановою.
Це була дуже цікава інформація.
Залишалася одна проблема —
кров могла крапнути туди за кілька днів до вбивства.
Він мав доступ туди.
Ось чому справи про домашнє насильство такі складні.
Бо дуже часто
вбивця має доступ до жертви і її території задовго до вбивства.
Усі докази були спрямовані проти Рослін Пілмар та її брата Евана.
Більше нічого не вело нас у інший бік.
Нічого.
Люди повірять, що це проста справа
на основі того, що почують,
але, згідно із законами, усе складно. І це правильно.
Треба довести це поза межами обґрунтованого сумніву.
Арештовувати не можна, якщо ви не готові піти в суд
на засідання з присяжними.
Ми зрозуміли: нам треба більше.
Якось до мене прийшов Парріно
і сказав: «Френку, ми вперлися в стіну».
Щороку в річницю вбивства Говарда
я публікував у «Нью-Йорк Таймс» некролог.
З надією, що хтось розповів би, що знає про цю справу.
Навіть після того, як Парріно вже не був лейтенантом, який вів цю справу,
я все одно майже щодня дзвонив у південний відділок Мідтауна.
Я цього не відпускав.
Тато відчував, що одного дня справу розкриють.
Завдяки цьому він щодня підіймався з ліжка.
«Колись цю справу розкриють.
Ми молитимемося. Справу розкриють».
Миритися з тим, що Говард мертвий,
а вбивці ходять на волі.
Це нестерпно боляче.
ПРОСТА СПРАВА ПРО ВБИВСТВО СТАЄ НЕПРОСТОЮ
Усі ці роки, коли ми ходили на вечері з друзями,
вони просто хотіли почути, що було нового.
Вони шукали інформацію про справу.
Я просто сидів і питав:
«Хіба їм це зійде з рук?»
2004 РІК
2013 РІК
АФГАНІСТАН 17 РОКІВ ПІСЛЯ ВБИВСТВА
У 2013 році я служив у Корпусі морської піхоти цивільним радником.
ТАБІР ЛЕТЕРНЕК ВІЙСЬКОВА БАЗА США
Почуття провини того, хто вижив після 11 вересня,
спонукало мене поїхати на Близький Схід.
Я був там сім років. П'ять разів.
Під час останнього відрядження мені подзвонили й сказали,
що знову відкриють справу Говарда Пілмара.
Є дуже мало справ, про які я думаю,
бо вони нерозкриті, але ця була справою номер один.
Гадаю, у кожного детектива є справа,
яка з якоїсь причини вислизає від нього,
і стає Мобі Діком його кар'єри.
І ти завжди про неї думаєш.
Втручання відділу нерозкритих убивств не люблять. Люди бояться критики.
Я цього не боявся.
У 2013 році я вже три роки як не працював у відділку поліції.
Тоді я працював в офісі окружного прокурора округу Нью-Йорк
заступником головного слідчого у судовому відділі.
Роб Муні — один із найрозумніших детективів.
Його кликали, щоб отримати пораду чи вказівку.
Коли подзвонили в Афганістан, я подумав, добре, що справа Пілмара жива,
і на неї подивляться свіжим оком.
Пам'ятаю, я пояснював, як усі докази спрямували нас
на Рослін Пілмар та її брата Евана.
У нерозкритій справі не можна зосереджуватися на тому,
на чому зосереджувалися спочатку, бо це ні до чого не призвело.
Треба дивитися на все, наче це лише початок.
Якщо ми мислили вузько і щось пропустили,
то дізнаймося правду.
Чудово, що на це дивляться свіжі люди.
Справа була в надійних руках.
ОКРУЖНА ПРОКУРАТУРА НЬЮ-ЙОРКА
Якось мені зателефонувала Ліз
і сказала, що працює над справою.
Коли я вперше зустрів Ліз Ледерер,
ми були в її офісі, повному коробок,
і на всіх було написано «Пілмар».
Я знаю, вона старанно працювала над справою.
Стільки всього треба було зробити, перш ніж розв'язати її.
Треба прочитати кожен папірець. Переглянути кожне відео.
Поговорити з усіма, кого знайдеш.
Ми перебирали коробки.
Був папірець, на якому було ім'я Арнольда Брюера.
Ми знайшли його.
Він був дуже близьким другом Говарда.
Говард мав зустрітися з другом Арнольдом Брюером
і піти дивитися NCAA, але не з'явився.
Він сказав: «Говард казав, що піде в зал з шурином,
і прийде одразу після залу».
Еван Волд і Рос Пілмар сказали поліції,
що Еван і Говард повернулися із залу десь о 20:00.
Говард мав залишитися в офісі і працювати.
Виявилося, що Арнольд Брюер мав зустрітися з Говардом того ж вечора,
у ту ж мить.
Тому Говард не мав залишатися працювати.
Арнольд Брюер звузив часові рамки вбивства
до найкоротшого терміну.
Під час розслідування ми дізналися, що у вечір убивства
Рос подзвонила Говарду в офіс і залишила голосове повідомлення.
Привіт, Гау. Уже без чверті десята.
Ми з Філіпом хочемо знати, чи ти ще досі на роботі,
чи пішов у спортбар, як ти планував,
щоб подивитися NCAA.
Я прийшла додому десь о 20:10–20:15.
Передзвони мені. Повідом, коли прийдеш додому.
Вона розповідала все набагато детальніше, ніж розповідала б комусь,
із ким щойно розмовляла і очікувала побачитись через пів години.
Пам'ятаю, як почув голосове. Коли починаєш дивитися на все…
Щось одне не викликає підозр.
Але, коли починаєш об'єднувати всі непрямі докази,
вони вказують лише на одне —
у той вечір Говарда вбили Еван і Рослін.
Переглянувши всі докази
й поговоривши з багатьма друзями Говарда,
ми були впевнені, що це зробили Рос Пілмар і Еван Волд.
Рон Такер чув, як Говард лаявся на дружину. Він злився на неї.
Це було приблизно о 17:30.
Він обзивав її нецензурними словами.
Того ж вечора вона залишила повідомлення. І в кінці додала:
«Кохаю тебе, Гові».
І в цьому голосовому повідомленні було щось дуже виважене.
Вона знала, що залишає доказ.
«Він покаже: я сумувала, думала, що він живий, подзвонила і сказала, що кохаю».
Враховуючи час, Говард уже лежав мертвий на підлозі.
Рос створила всю цю історію.
Вона створила сценарій вбивства Говарда.
Без неї нічого б не вийшло.
Рос планувала отримати страховку,
бізнес, дачу, частку лижного будинку.
Одноосібну опіку над сином.
Але коли нам це стало зрозуміло,
ми усвідомили, що маємо довести це в суді.
У Евана були порізи, кров Евана була на місці злочину,
і багато людей знало, як Еван ненавидів Говарда.
Треба було знайти докази, які прив'язували Рос до нього,
щоб звинуватити їх обох.
Пані Ледерер сказала:
«Я знаю, що ми візьмемо Евана, але я нічого не обіцяю щодо Рос».
Але вона вселяла мені впевненість.
Ми зрозуміли, що залишилася лише няня.
І я сказала: «Треба знайти цю няню».
Еллісон Льюїс жила в тій родині.
Вона знала, як усе зазвичай відбувалося,
і могла розповісти нам те, чого ми не знали.
Ми, детективи, розмовляли з нянею на початку слідства,
і нам здалося, що вона не була дуже відкрита до співпраці.
Тоді вона була дуже молодою жінкою
і, певно, не думала про наслідки.
Мені був 21 рік, мене допитувала поліція. Це було страшно.
Я просто відповідала на їхні запитання, як могла.
Запитання стосувалися в основному Говарда,
а ми з Говардом не часто перетиналися.
Потім я отримала роботу в Японії і поїхала з країни.
Я не підтримувала зв'язок із Рос.
Минуло 20 років, мені подзвонили. І я така: «Йой, боже».
Жінка сказала: «Я б хотіла поговорити про вбивство Говарда Пілмара».
Еллісон сказала, що хоче зустрітися в офісі свого адвоката.
Мені було цікаво, що, на її думку, вона зробила,
що хотіла бути з адвокатом.
Але коли вона прийшла, вона була милою.
Вона все розповіла.
І це було неймовірно.
Це дало нам шанс зазирнути у світ, якого ми не знали.
На зустрічі Ліз запитала: «Яким було життя?
Розкажіть про тиждень з їхнього життя.
Розкажіть про будинок».
У Пілмарів і Філіпа все було за розкладом.
Чітко.
Увесь час, поки я працювала на Рос, вона ставилася дуже серйозно до часу.
Вона описала їхню квартиру, спосіб життя,
і як Рос усім керувала.
І коли ми спитали:
«Чи було щось незвичайне того тижня, коли його вбили?»
Вона відповіла: «Не те, щоб сталося щось незвичайне.
Просто багато всього сталося вперше».
За кілька тижнів до вбивства Говарда Рос сказала мені:
«За кілька тижнів треба буде, щоб ти працювала допізна».
А потім у ніч убивства
Рос сказала, що зустрінеться з Еваном і Говардом
того вечора в «Кінґу» для обговорення фінансів.
Я відвезла Філіпа на тренування з хокею.
Філіп тренувався по дві години чотири рази на тиждень.
І через гучномовець я почула своє ім'я. Вона дзвонила мені.
Такого ще не було. Це було вперше.
Вона запитала: «Як там справи?»
І я відповіла: «Зараз перша тренувальна гра. Скоро буде друга».
Вона сказала: «Отже, усе добре».
Дзвінок здався їй дивним, бо Рос не було що сказати.
Не минуло й 20–30 хвилин,
як мене знову через гучномовець запросили до рецепції.
Подзвонила ще раз.
Рос не сказала нічого більш інформативного,
окрім: «Якщо мене не буде, коли він дограє,
відвези машину додому.
Не знаю, чи я приїду, бо ми ще не закінчили».
Вона сказала: «Ми не закінчили»,
що, у контексті того, що вони насправді робили,
мене сильно лякає.
Це було їй непритаманно.
Вона завжди знала, коли буде вдома.
Вона завжди казала, що я маю робити,
і що робитиме вона.
Більшість вечорів у них були дуже жваві.
Їм дзвонили. Вона з кимось балакала.
Сусіди навідувалися. Усюди горіло світло.
Телевізори були ввімкненими.
Це був дуже гучний, жвавий дім, але не тієї ночі.
Горіло світло над плитою.
Це було єдине світло в будинку.
Я відчинила двері, вона визирнула за поріг.
На ній був халат, волосся мокре.
Я ніколи не бачила її такою.
А вона запитала: «Як справи?
Мабуть, ти дуже втомився. Тобі час спати. Дякую, Еллісон».
І всім своїм тілом вона показувала: «На сьогодні все. Не заходь».
І додала: «Залиш сумку там».
Я навіть не занесла сумку всередину, як вона сказала: «На добраніч».
У кінці мого дня вона ніколи такого не робила.
Вона щовечора любила поговорити про все, що у Філіпа ставалося за день.
Вона хотіла знати все.
Тому це було зовсім інакше.
Шівон Беррі і я… Шівон була слідчою.
Ми дивилися на Еллісон і думали:
«Це все змінить». Я знала, що вона думала про те саме.
Вони нотували
й дивилися одна на одну через стіл,
наче це була важлива інформація.
Еллісон заповнила стільки прогалин і сірих зон.
Ми обоє вийшли звідти такі:
«Ого. Це було неймовірно».
Нова інформація від Еллісон Льюїс, яка описала нетипову поведінку Рос
як напередодні, так і після вбивства,
ці відхилення від норми є яскравими показниками.
Коли люди роблять те, чого раніше не робили,
цьому має бути пояснення.
19:55 ПЕРШИЙ ДЗВІНОК ЕЛЛІСОН
Еллісон Льюїс дала нам інформацію,
яка набагато більше пов'язала Рос зі вбивством,
і показала, скільки їй довелося зробити, щоб його втілити.
І ми могли знайти те, що підтверджувало її слова.
Це допомогло нам подолати перешкоду.
Ти будуєш свою справу з камінців.
Просто йдеш і знаходиш маленькі камінці,
доки не збереш досить велику купу каміння,
щоб мати переконливі докази.
Хоч і непрямі, але вагомі докази.
Нових даних, отриманих від друга Говарда Арнольда Брюера і няні,
було достатньо для арешту.
Арешт відбувся у 2017 році.
Рос заарештували в її квартирі о шостій ранку.
Вона тоді жила зі своїм хлопцем.
Тоді ж заарештували Евана Волда.
Я був у піднесеному настрої!
Не міг повірити, що їх обох заарештували.
Довго ж ми чекали, м'яко кажучи.
Але дочекалися.
Так.
27 СІЧНЯ 2019-ГО 23 РОКИ ПІСЛЯ ВБИВСТВА
Це те, на що я чекав понад 20 років.
Ми щодня ходили на суд.
У перший день суду я йшов до вбиральні,
а Філіп виходив звідти.
Востаннє я бачив його за сніданком, одразу після вбивства Говарда.
Коли я його побачив, він був схожий на Говарда.
І я сказав: «Говарде».
Ось наскільки вони були схожі.
Він мені ні слова не відповів. Ні слова.
Справа з непрямими доказами, тож кожна деталь мала значення.
Я вивчила її вздовж і впоперек.
Яким би не був їхній захист, ми були до нього готові.
Давати свідчення проти цих двох було винятково.
Це було неймовірне відчуття. Велике задоволення.
Я бачив Френка в залі.
Я бачив, як Френк хитав головою, коли я давав свідчення.
Це було чудово.
Але без обвинувального вироку це нічого не варте.
Нічого.
Було докладено дуже багато зусиль.
Суд тривав два місяці.
Я чистив його і порізав руку.
Я не знав,
що Говарда так жорстоко вбили.
Я знав, що його зарізали, але до суду не знав
масштабів справжнього вбивства.
Гадаю, Еван ударив Говарда ззаду і перерізав йому горло.
Так він не зміг би кричати.
Як на мене, крики — це перша проблема,
коли нападаєш на когось.
Гадаю, це було перше поранення, а тоді їх наносили хаотично.
Вони його зарізали. Вони не просто його вбили.
Вони зарізали його, як свиню в загоні.
І Рос була на місці злочину. Це довели.
Я захоплювалася Рос.
У мене було певне уявлення про неї, про те, якою я її вважала.
Коли я зрозуміла,
що стільки всього не бачила, у мене наче земля з-під ніг утекла.
Присяжні радилися щонайменше чотири дні.
Це недобре. Я цього не розумів.
КРИМІНАЛЬНИЙ СУД
Усім устати!
Рос і Евана оголосили винними.
Винними у вбивстві другого ступеню.
У залі суду звучало слово «винні».
Це було потужно.
Моя мама кричала: «Винні!»
Ми наче відчували ейфорію.
Емоцію неймовірного щастя,
що ми домоглися справедливості для Говарда після стількох років.
Я знаю, що суду, а тим більше вироку, не було б,
якби не Елізабет Ледерер.
Я підійшла до Френка,
який був таким терплячим усі ці роки.
І він просто…
Він повторював: «Винні! Вони обоє винні!»
Він дістав мобільний і почав дзвонити всім знайомим.
«Винні!» І дзвонив наступному.
Він так довго чекав цього.
ЛИПЕНЬ 2019 РОКУ ЧОТИРИ МІСЯЦІ ПІСЛЯ ВИРОКУ
Френк виступив під час винесення вироку.
Я не можу заснути, бо постійно думаю
про жах і страх, які пронизали Говарда
в ті останні секунди,
що його вбивали й різали ці двоє.
Того березневого дня я втратив три речі.
Дві з яких я ніколи не поверну — свого сина і свій бізнес.
Але я втратив і Філіпа.
Філіп не хоче на мене дивитися.
Мені шкода,
але я хочу, щоб він знав:
ми любимо тебе і хочемо, щоб ти повернувся.
Будь ласка.
Френк хотів не лише, щоб винні були притягнуті до відповідальності,
але й налагодити стосунки із Філіпом.
Я дізнався, що Філіп навчався в Лондонській школі економіки.
Я нічого про це не знав.
Я не отримував жодних чудових звісток
про цю дитину, яка виросла.
Про свого онука.
Єдиного сина мого сина.
Я хочу його повернути. Ми його любимо, і все.
Це досі так.
Філіп просив суддю
бути поблажливим до матері,
яка вбила його батька.
Як… можна просити поблажливості?
Я не знаю.
Я не чув, як Філіп говорив,
аж до самого вироку.
І він говорив про матір.
Яка вона чудова, як вона його виховала.
Гадаю, єдине, що вона зробила,
це наповнила його голову ненавистю до нашої сім'ї.
Я певен, він звинувачує мене.
Уся її родина, певно, звинувачує мене.
Бо вони знають, що я був непохитним катом на цьому суді. Я б їх не відпустив.
Він хоче захищати її попри вбивство батька.
Ну нехай.
Напевно, дуже важко бути ним.
Він у цьому насправді друга жертва.
Після Говарда.
Ти впевнений, що мама тебе рятує,
а дідусь намагається втягнути маму в халепу,
коли мама нічого не зробила.
І все це розігрується юридично, в суді.
І все не так, як тебе запевняли всі ці роки.
Мабуть, це дуже важко.
За цей злочин, за це вбивство,
я засуджую кожного з вас від 25 років до довічного ув'язнення.
Рос і Еван отримали від 25 років до довічного.
У їхньому віці це довічне ув'язнення.
Еван і Рос отримали те, що заслужили.
Вони жили на свободі 23 роки.
І тепер вони мають сидіти за ґратами щонайменше 23 роки.
Суддя виносить вирок. Філіп різко встає.
Розлючений. І виходить із зали суду.
Мене запросили на винесення вироку.
Я спізнився. Ураз відчинилися двері,
і переді мною з'явився Говард Пілмар.
Це мене зовсім збило з пантелику.
Хоч я ніколи не бачився з Говардом, я бачив достатньо фотографій
під час слідства, щоб знати, як він виглядав.
Цим чоловіком був Філіп.
Закриття нерозкритої справи — важлива подія для тих, хто нею займався.
Це дуже приємно.
Але щодо рідних… Обвинувальний вирок не зцілить біль.
Я просто уявляю Говарда,
страх, який він пережив усередині
за ті кілька секунд, коли його вдаряли ножем і різали.
Це те, чого ніколи не викинеш з голови.
Щовечора, коли я лягаю спати, я розмовляю з ним.
І запитую: «Як таке могло статися з тобою?
Чому ти не сказав,
що у тебе проблеми з цією жінкою?»
Але я не можу отримати відповіді.
2019 РІК
1998 РІК
У НАСТУПНІЙ СЕРІЇ
Через кілька років після вбивства Говарда у нас була справа із сімома сім'ями.
Напруга була надзвичайна.
Ця справа була неймовірно зворушливою.
Жертви були невинними, молодими дівчатами.
Масштаби його злочинів ошелешили всіх.
Він ховається з Дня святого Валентина.
Через щонайменше одне вбивство і два зґвалтування.
«Серійні вбивці». Цю фразу часто повторюють.
Він був ним.
Переклад субтитрів: Марія Подвісньова