PE INSULA MANHATTAN
SUNT DOUĂ BRIGĂZI DE DETECTIVI DEDICATE OMUCIDERILOR:
MANHATTAN, NORD ȘI SUD.
ELE INVESTIGHEAZĂ CELE MAI BRUTALE ȘI DIFICILE CRIME.
ACESTEA SUNT POVEȘTILE LOR.
M-am angajat în ianuarie 1995 la familia Pilmar.
Howard și Ros Pilmar aveau nevoie
de cineva care să-i ajute cu fiul lor, Philip.
Se întâmpla la mai bine de un an de când lucram la ei
că m-am dus la muncă și în camera lui Philip
și el era în hainele de școală,
pe un pat făcut, uitându-se la tavan.
Și mi-a spus: „Tata nu a venit aseară acasă.”
Se vedea că era supărat.
Puțin mai târziu, stăteam în hol,
iar Ros a intrat cu o privire șocată pe față.
Mi-am dat seama că plânsese.
Stătea acolo, a întins mâinile și a spus:
„Howard e mort.”
Îmi amintesc că mi-am zis:
„Nu se poate!”
În anii 1990, rata criminalității în New York era mare.
Dar să ai un om de afaceri ucis în propria afacere din Midtown Manhattan
era ceva rar.
Howard Pilmar a fost înjunghiat de 20, 30, 40 de ori.
Toți aveam o teorie. Niciunul, un răspuns.
A fost nerezolvat și nu ai cum să închizi o omucidere nerezolvată.
Fiecare caz îți sfâșie o bucată din suflet.
Nu poți face slujba aceasta decât dacă îți pasă.
Vrei să afli adevărul.
Asta fac detectivii.
Am vrut să știu ce se ascunde în spate.
Ce s-a întâmplat de fapt?
E foarte important ca o familie să știe cine le-a ucis ruda.
E slujba mea.
În New York, Poliția New York…
Asta e tot.
OMUCIDERI: NEW YORK
22 MARTIE 1996 7:00 DIMINEAȚA
În 1996, eram comandantul echipei de detectivi Midtown Sud,
care e cea mai aglomerată echipă de detectivi din New York.
Peste 2.000 de cazuri pe an.
Primesc un telefon dimineața-devreme, înainte să ajung la muncă,
că aveam o crimă într-o clădire de birouri din Midtown.
Era vineri. Mergeam la muncă. Era zi de plată.
Eram în toane bune.
Îmi mergea minunat în vânzări,
la compania King Office Supply, Incorporated.
Cred că am ajuns pe la 8:20. Mereu veneam devreme.
Iar la intrarea în clădire, pe Strada 33,
stătea un angajat care nu era niciodată afară.
Era mereu în biroul lui.
Acum era afară.
Și l-am întrebat: „Ed, de ce stai aici?”
S-a întors spre mine și mi-a spus: „Howard e mort.”
Revizorul lui King venise la 5:30 dimineața
și găsise cadavrul lui Howard.
A coborât imediat și a sunat la Urgențe.
Când am ajuns la locul crimei, am aflat
că King era un birou mare,
cu o vitrină la primul etaj,
iar biroul angajaților era la etajul patru.
Cadavrul a fost găsit chiar în fața liftului,
în secțiunea de la recepție, la etajul patru.
CADAVRUL LUI HOWARD KING OFFICE SUPPLY - ETAJUL 4
Aveam o victimă înjunghiată.
Era mult sânge.
Pe hol, era o chiuvetă cu sânge
și puteai să crezi că cineva s-a spălat pe mâini
sau a vrut să spele arma crimei.
Îmi amintesc…
șocul.
Îmi amintesc că am țipat: „Nu.”
În acel moment, au adus cadavrul,
cadavrul lui Howard.
Când am aflat că a fost găsit cadavrul lui Howard în birou,
aproape că m-am prăbușit.
Am simțit ce-ar simți orice părinte
dacă ar auzi că i-a murit copilul, că a fost ucis.
Nici nu pot încerca să-mi exprim sentimentele astăzi.
Howard și tata lucrau împreună în fiecare zi.
Erau foarte apropiați.
Howard tocmai împlinise 40.
Semănau mult.
Aveau aceeași personalitate amuzantă.
Foarte sociabili, foarte simpatici.
Toată lumea îi plăcea.
Howard avea patru sau cinci ani
când a venit prima dată la magazin.
Mereu a vrut să lucreze pentru compania mea.
Eu și partenerul meu ne-am apucat de papetărie pe 1 martie 1958.
Consumabile de birou.
Orice fel de tip de imprimare comercială.
Astfel de lucruri.
I-am dat afacerea…
cu cinci sau șase luni înainte să fie ucis.
Pe Frank l-a afectat crima. Nu e firesc ca un părinte să-și îngroape copilul.
Nu-mi pot imagina viața fără să fiu tată
și să nu-mi văd fiii reușind, dezvoltându-se și făcând ceea ce fac.
N-aș da asta pe nimic. A fi tată e cel mai important titlu
pe care l-am avut vreodată.
Soarele a răsărit și a apus…
În ochii mei, Howard…
a fost întreaga mea viață.
Încercam să ne lămurim ce s-a întâmplat.
Cu cine trebuia să vorbim. Camere de supraveghere.
Am făcut multe cercetări. Faci cercetarea inițială în ziua aceea.
Am căutat după arme, găleți de gunoi, puțuri de lift.
Încă avea banii, toate efectele personale.
Exclus să fi fost un jaf la întâmplare.
Howard a fost ucis în birou.
Poliția era acolo.
Era foarte tulburător să fiu acolo.
Detectivii m-au rugat să caut dosarele angajaților
care i-ar fi dorit răul,
care l-ar fi urât, cu care a avut o dispută.
Tot ce am găsit a fost o persoană care a plecat în ultimele luni.
Lucra la copiator, la magazin.
A fost o slujbă modestă.
Era o pistă.
Au urmărit-o.
Au vorbit cu alți angajați despre el, apoi au vorbit și cu el
și am văzut că nu era nicio problemă.
Pentru mine, Howard era un șef grozav.
Când intra într-o cameră, observai.
Avea o conexiune cu noi toți.
Howard te făcea să te simți ca într-o familie.
Era în floarea…
vârstei.
Un om sănătos, de succes, deschis…
un bărbat minunat.
Să fie ucis? Doamne!
Am asistat la ultima oră a autopsiei lui Howard.
Avea peste 40 de răni de cuțit.
Nu toate erau penetrante.
Cinci ar fi fost considerate fatale
dacă ar fi fost singure.
Au existat și răni post-mortem,
după ce inima nu i-a mai bătut,
după ce a decedat legitim, a continuat să fie înjunghiat.
A fost un atac emoțional și feroce asupra lui Howard.
Ne-am dus la slujba de înmormântare.
Aveam detectivi înăuntru care erau la vedere.
Ne-am arătat sprijinul familiei prin prezența noastră.
Dar în același timp, te uiți după interacțiuni ciudate
între oricine, da?
Ar putea fi la fel de simplu ca o femeie, nu soția, care-și pierde mințile
sau doi oameni care se ceartă.
În plus, eram în fața clădirii și îi filmam pe cei care intrau și ieșeau.
În caz că era ceva, puteam reveni la înregistrare.
Au fost peste 1.000 de oameni la înmormântare.
A fost copleșitor.
În religia evreiască, după înmormântare,
oamenii vin să viziteze casa celui care moare
și își prezintă omagiile în acest fel.
Se numește „shiva”.
Soția lui Howard, Ros, a întrebat dacă shiva se putea ține la acasă la noi,
pentru că astfel Philip s-ar fi necăjit dacă se ținea la ei.
Și, firește, am acceptat.
Philip îl iubea pe tatăl lui, iar tatăl lui îl adora.
Philip avea opt ani.
Foarte inteligent pentru un copil de opt ani.
Era un copil foarte vorbăreț, fericit și plin de energie.
Să văd cum s-a schimbat Philip după ce și-a pierdut tatăl…
Voioșia i-a dispărut.
Cheful de vorbă i-a dispărut.
Încrederea de sine i se schimbase.
Toate lucrurile pe care le vedeam la el când era un băiat îndrăzneț,
toate i-au fost luate.
Era singur fără tatăl lui.
După shiva, Ros a intrat în birou.
Și a adus cu ea doi domni de la un mare distribuitor de produse.
A făcut un aranjament ca să le vândă afacerea.
Nu putea conduce afacerea.
Nu știa nimic despre papetărie.
Eram toți contrariați.
„Vinde afacerea? Nu! Ce înseamnă asta?”
Aveam o cifră de afaceri de aproape 1.000.000 de dolari.
Aveam 15 agenți comerciali.
Fără noi, nu exista afacere, nu existau clienți.
Și le-am spus: „Dacă cumpărați, noi plecăm.”
Așa am cumpărat afacerea de la ea.
Frank ne-a explicat dinamica afacerii și cine era cine.
Și asta trebuie să faci, să înțelegi cum funcționează afacerea
și cine e responsabil pentru ce.
I-am interogat pe toți cei care lucraseră pentru Howard.
Am interogat între 50 și 60 de angajați.
Sigur fiecare a fost interogat de două sau trei ori.
Adică 180 de interogări.
Detectivii ne-au interogat
pe toți de două ori.
Deci prima dată a fost superficial…
A doua oară, cred că m-a întrebat:
„Ai auzit lume certându-se?”
Am auzit la 17:30, cu o zi înainte să fie găsit Howard,
partea lui Howard într-o dispută brutală și vicioasă
între el și Ros.
Țipa și striga.
Howard a țipat în telefon:
„C-U-R-V-A naibii!”
Și mi-am spus:
„E greu să reechilibrezi o căsnicie după așa ceva.”
Ros a fost prima fată pe care Howard a avut-o,
dacă mă înțelegeți.
Au mers la liceu împreună, apoi s-au mutat împreună.
Înainte să-mi dau seama, s-au căsătorit.
A fost o nuntă evreiască mare, pe atunci.
Am făcut o petrecere frumoasă.
Howard era foarte fericit.
N-am bănuit vreo problemă cu căsnicia lui.
În orice situație, vei căuta mai mulți martori.
Am vorbit cu prietenii, familia și lucrurile au devenit evidente.
Căsnicia nu mergea prea bine.
Ne gândeam că poate era vorba de o aventură
și astfel ar fi existat motiv.
Cine știe dacă Howard Pilmar avea iubită?
Și poate a spus: „Ascultă, asta e. S-a terminat.
Sunt însurat, iar tu nu primești banii.”
Sau ce-o fi.
Și ea a clacat și l-a înjunghiat? Nu putem știi.
De aceea desenezi acel cerc în jurul victimei
și afli ce se întâmpla în viața ei, la momentul respectiv,
pentru a exclude orice posibilitate că asta s-a întâmplat.
Au fost identificate mai multe femei
în timpul anchetei, care aveau relații ocazionale cu Howard.
Nu știu dacă erau sexuale,
dar erau ceva mai mult decât „salut”.
Am auzit aceleași zvonuri.
Nu l-am văzut pe Howard cu altcineva.
Howard nu vorbea niciodată despre a fi cu altcineva.
Nimeni în cei opt ani acolo nu mi-a spus: „L-am văzut pe Howard cu…”
Deci a fost un zvon.
Le-am interogat pe aceste femei și am aflat că era un tip care flirta,
dar nu am aflat nimic.
Unii oameni se simt dezamăgiți dacă o pistă nu se concretizează,
dacă se închide.
Dar e un lucru foarte bun,
pentru că nu trebuie să revii la ea și nu te poate obseda mai târziu.
În ancheta morții lui Howard,
am aflat că Howard era un individ hotărât.
Frank i-a acord lui Howard multă încredere,
ducând afacerea la noi niveluri.
Howard era un vizionar.
A pus o cafenea într-un magazin de articole de birou.
Înainte de Starbucks, a fost Philip's. Înainte de orice, a fost Philip's.
Erau oameni la ușă, așteptând la coadă
să cumpere latte, cappuccino și espresso.
O cafenea acolo ne-a adus un segment complet nou de clienți.
A avut un succes atât de mare, încât a mai deschis una la Carnegie Hall.
„Nu vei găsi niciodată oameni în New York,
care să se plimbe pe străzi și să bea cafea.”
Nu mi-aș fi putut închipui niciodată,
dar îți arată ce știam eu și ce știa Howard.
Howard a botezat cafeneaua după fiul său, Philip.
A devenit „Philip's Coffee Bar”.
Era o afacere de familie.
Am lucrat cu soția lui, Roslyn,
pe Strada West 56, lângă Carnegie Hall.
Iar fratele lui Ros, Evan, lucra la Philip's Coffee, pe Strada 33.
Am aflat că lui Howard nu-l plăcea pe fratele lui Roslyn, Evan.
Evan lucra la Philip's Coffee,
în interiorul magazinului King Office Supply.
Ca un favor pentru Ros, Howard l-a angajat pe Evan, care era șomer.
Ros și Evan conduceau ambele cafenele.
Am început la Philip's Coffee în '94.
A început la scurt timp după mine.
Nu cred că Howard voia ca Evan să conducă cafeneaua.
Pentru că…
Era al lui Howard.
Cred că Evan preia controlul.
Se credea stăpân, dar nu era așa.
Pe vremea când am început să lucrez pentru familia Pilmar,
Philip a zis: „Hai să mergem la cafenea!”
Când am ajuns acolo, Ros îi explica lui Evan
cum voia Howard să fie aranjate prăjiturile în vitrină.
Evan s-a enervat, a deschis vitrina,
a scos o tavă, a aruncat-o
și a zis: „Nu-mi pasă cum vrea Howard.”
A fost de-a dreptul șocant.
Mai ales că se comporta așa în fața nepotului său,
în fața clienților.
Și a lăsat o primă impresie puternică.
POLIȚIA NEW YORK
SECȚIA MIDTOWN SUD
După shiva, Roslyn și Evan au venit la interogatoriu.
Am vrut să aflăm cronologia
lui Ros și pe a lui Evan din noaptea crimei.
Ne-au spus că în acea zi, Howard și Evan s-au dus împreună la sală,
ca să discute despre avansarea lui, ca să zic așa, în companie.
Evan voia să treacă de la cafenea
la vânzări în cadrul firmei de papetărie,
pentru că genera bani frumoși pe atunci.
Pentru mine, Evan era inabordabil.
Dacă vorbeai cu el, mormăia.
Mormăia „bună” sau „la revedere”.
Nu părea să aibă un viitor în afacerea noastră.
După întâlnirea de la sală,
Howard și Evan s-au întâlnit cu Roslyn la birou.
Pentru că partea de securitate era complicat de descifrat,
Ros nu știa cum să închidă.
De asta s-a întors Howard, ca să închidă.
Evan și Ros l-au lăsat pe Howard la muncă.
Ei l-au văzut ultimii în viață.
Dacă soția și cumnatul l-au lăsat pe la ora opt și era bine, dimineața,
și apoi a fost găsit la cinci dimineața,
cine a venit între opt seara și cinci dimineața și i-a făcut asta?
Să nu uitam că era o perioadă în care nu erau camere video peste tot
și nu aveam supraveghere în birouri.
N-am recuperat niciodată arma crimei.
Dar polițistul de la locul faptei, agentul de poliție
a menționat că Evan avea tăieturi la mâna stângă
și că era stângaci.
Când cineva e înjunghiat de mai multe ori, cum a fost Howard Pilmar,
sângele e ca uleiul și ajunge pe mânerul cuțitului,
și, aproape mereu, cel care înjunghie va avea răni,
pentru că nu pot ține mânerul cuțitului
pentru că e prea alunecos.
Evan a spus că e de la adunat cioburi, cu o seară sau două înainte.
Tăieturile nu erau consistente cu povestea,
dar aveam nevoie de mai multe dovezi.
Speram să găsim încă o picătură de sânge
care nu era a lui Howard.
Îmi amintesc că am vorbit cu medicul legist de la laborator
și spunea:
„Se poate face testul ADN, dar se pierde mostra după ce-l facem.
Ar trebui să păstrați mostra,
pentru că cred că tehnologia va avansa
și vom putea face eșantion mai bine.”
MAI 1996 DOUĂ LUNI DUPĂ OMUCIDEREA LUI H. PILMAR
După două luni de investigație,
am aflat că Philip's Coffee datora 14.500 de dolari în taxe de stat.
14.000 de dolari nu sunt de ajuns
pentru majoritatea ca să fim motivați să facem ceva.
Dar era ceva ce era bine de știut,
că exista o problemă financiară.
Apoi aflăm despre fostul angajator al lui Ros
din '91 până în '95.
A sfârșit prin a delapida 160.000 de dolari de la el.
Ros era igienistă dentară
și ținea și contabilitatea pentru el.
Să afli căsnicia nu e prea bună,
să afli că datorează 14,5 la stat
și 160.000 la dentist.
A început să ne facă să privim lucrurile diferit.
Și al doilea efect e
când vorbește cu oamenii despre banii aceștia,
ceea ce spune cel mai des e:
„Nu-i spune lui Howard! Mă va părăsi. Îl va lua pe Philip de lângă mine.”
A moștenit asigurarea de viață de 1,2 milioane de dolari.
A moștenit afacerea King, cafeneaua Philip's Coffee,
apartamentul lor de pe Strada East 72
casa de vară din Millerton, New York,
o parte dintr-o casă de schi din Vermont și Philip.
Și asta ne schimbă și mai mult atenția.
Apoi am aflat că Howard voia să divorțeze.
Și faptul că aveam diferite surse
care ne spuneau că era interesat de divorț,
a făcut chestiunea și mai interesantă.
Dacă ar fi existat un divorț,
Ros n-ar fi vrut să renunțe la Philip.
Nici Howard n-ar fi renunțat la Philip, fiindcă Philip era totul pentru Howard.
Cu timpul, am fost convins că Philip a fost motivul crimei.
Trebuia să fie Ros.
Nu mă pot gândi la altcineva care să aibă motiv să facă asta.
Ros mi-a spus că ea și Evan încă erau anchetați
și că Frank făcea scandal.
„Frank nu vrea să vorbească cu mine,
e furios și crede că eu am făcut asta.”
Îmi amintesc că mi s-a părut ciudat
că bunicul era supărat pe ea.
Credeam că Evan a fost implicat în moartea lui Howard.
Nu credea că ea e implicată.
Îmi amintesc că am discutat cu ea,
iar Ros mi-a spus că trebuie să aleg între ea și Philip și părinții mei.
Eu aveam 24 de ani. Evident că i-am ales pe ai mei.
Mi-a fost greu să înțeleg de ce trebuia să aleg.
Apoi, după acea conversație, nu i-am mai văzut pe ea și pe Philip.
Tata și-a pierdut fiul, apoi și-a pierdut nepotul.
E greu să nu poți să vezi pe cineva care e în viață.
Și nu a fost alegerea lui Philip.
Mama lui a ales asta pentru el.
La câteva luni după uciderea lui Howard,
Ros a oprit comunicarea dintre mine și Philip.
E mai mult decât o poveste tragică.
Toată familia mea e dezbinată.
Cred că durerea de a pierde contactul cu nepotul,
care arată și seamănă mult cu Howard,
trebuie să fie extrem de mare.
Nu-mi pot imagina stresul pe care îl pune asupra familiei sale.
Eu, Howard și Philip mergeam la micul-dejun
o dată pe săptămână, înainte de școală.
Mergeam la toate meciurile Ranger și Yankee.
Și mă gândesc foarte mult la asta.
Nimeni nu știe cum mă simt că nu-mi pot vedea nepotul.
Pentru că e fiul primului meu fiu.
Și fiul unicului meu fiu.
MARTIE 1997 UN AN DUPĂ OMUCIDEREA LUI HOWARD PILMAR
Eram convins, circumstanțial, că Evan și Roslyn erau implicați,
dar știam că aveam nevoie de mai mult.
Așa că, după un an de zile, facem o cercetare.
În ziua aniversării crimei, am pus afișe
la locul crimei și la cafeneaua de pe Strada 56.
Foarte des, ucigașii se întorc să retrăiască acea fantezie
sau să prezinte un omagiu
operei lor, un an mai târziu.
Cineva rupea afișele.
Am considerat asta o oportunitate.
Am pus iar afișele
și ne-am pregătit să observăm locația.
Și cine le rupea?
Au luat o dubă de supraveghere și au aflat că sora lui Ros
și fratele ei, Evan, au dat jos afișele.
Nu cred că cineva ar vrea să vadă afișele alea,
care e cel căutat și criminalul.
Justificarea a fost că interferează cu afacerile,
ceea ce ne-a șocat.
Sunam la poliție în fiecare zi.
Uneori, de două ori pe zi sau mai mult.
Odată, Roger Parrino mi-a spus: „Ascultă, Frank.
O să te anunț când dăm de o fundătură.”
Procuratura n-a intentat urmărirea penală.
Nu erau destule dovezi. Totul era circumstanțial.
La trei ani după uciderea lui Howard Pilmar,
investigația era în desfășurare,
și nu cred că poliția a simțit ca și cum ar fi ajuns undeva.
Dar, deși o suspectam pe Ros de crimă,
a delapidat bani,
așa că au arestat-o pentru asta.
Poate că sperau să pună presiune pe ea
ca să-l denunțe pe Evan sau să recunoască ceva, dar n-a făcut-o.
Avocații ei au cronometrat bine. A trebuit să amâne sentința o dată.
Când a fost condamnată, a plătit totul înapoi.
A fost eliberată condiționat.
A plătit și a avut banii, pentru că avea polița de asigurare
și toate aceste lucruri le-a primit de la omucidere.
La trei ani după ce Howard a fost ucis,
lucrurile avansaseră cu tehnologia și ADN-ul.
Era o picătură de sânge între chiuvetă și locul unde a fost găsit cadavrul.
Picătura de sânge s-a dovedit a fi a lui Evan.
A fost o informație interesantă.
Din păcate, era o problemă,
picătura ar fi putut fi cu câteva zile înainte de crimă, nu?
Avea acces la acel loc.
De aceea cazurile de violență domestică sunt atât de dificile.
Pentru că, de multe ori,
ucigașul avea acces la victimă și la zonă cu mult înainte de crimă.
Dovezile au indicat către Roslyn Pilmar și fratele ei, Evan.
Nimic altceva nu ne-a condus în altă direcție.
Nimic.
Publicul va crede că e un caz simplu
pe baza a ceea ce aud,
dar nu e simplu când vine vorba de legi, și pe bună dreptate.
Trebuie să poți dovedi asta dincolo de orice îndoială rezonabilă.
Nu vrei să faci o arestare decât dacă ești gata să mergi la tribunal,
la proces, la marele juriu.
Ne era clar că avem nevoie de mai mult.
Într-o zi, Parrino a venit la mine.
Mi-a zis: „Frank, cred că am dat de fundătură.”
Am pus un necrolog în New York Times
în fiecare an, la aniversarea uciderii lui Howard.
Poate exista cineva care-mi putea spune ceva.
Chiar și după ce Parrino nu mai era locotenentul responsabil de caz,
tot sunam la Midtown Sud aproape zilnic.
Nu voiam să renunț.
Tata credea că, într-o zi, se va rezolva.
Asta îi dădea putere să se ridice din pat zilnic.
„Cazul va fi rezolvat într-o zi.
Ne vom ruga. Cazul va fi rezolvat.”
Să procesez moartea lui Howard,
știind că criminalii sunt liberi…
E o durere constantă.
În toți acești ani, când ieșeam la cină cu prietenii,
ei voiau să afle ce mai era nou.
Căutau informații despre caz.
Mă așezam și spuneam:
„E posibil să scape nepedepsit?”
17 ANI DUPĂ UCIDEREA LUI HOWARD PILMAR
În 2013, am fost consilier civil în Marină.
După 11 septembrie, vina de a fi supraviețuit
m-a motivat să merg în Orientul Mijlociu
pentru șapte ani și cinci detașări.
La ultima mea detașare am primit un telefon
în care mi s-a spus că vor redeschide cazul Howard Pilmar.
Sunt puține cazuri la care mă gândesc
pentru că sunt nerezolvate, dar acesta a fost numărul unu.
Cred că fiecare detectiv are câte un caz
căruia nu i-a dat de cap, dintr-un motiv sau altul,
și devine un fel de Moby Dick al carierei lui.
Așa că te gândești mereu la asta.
Adesea, nu se vrea implicarea celor de la Cazuri Clasate.
Se tem că-ți vor critica cazul.
Nu mă îngrijora asta.
În 2013, eram pensionat din poliție de vreo trei ani
și lucram la Procuratura Generală New York,
în calitate de anchetator șef-adjunct la Divizia de procese.
Rob Mooney e unul dintre cei mai deștepți detectivi.
A fost chemat ca să dea sfaturi sau indicații.
Când m-au sunat în Afganistan,
mi s-a părut grozav că cazul Pilmar trăiește
și că va fi privit cu ochi noi.
Îmi amintesc că am explicat cum dovezile indicau
către Roslyn Pilmar și fratele ei, Evan.
Într-un caz clasat, nu te poți concentra
pe ce s-au concentrat inițial, pentru că nu s-a terminat cum trebuie.
Trebuie să te uiți la toate de la început.
Dacă am avut minți obtuze și am ratat ceva,
atunci haide să aflăm adevărul!
Era grozav că era privit cu ochi noi.
Cazul era pe mâini bune.
PROCURATURA GENERALĂ NEW YORK
Într-o zi, Liz m-a sunat
și mi-a spus că lucrează la caz.
Prima dată când am întâlnit-o pe Liz Lederer,
a fost în biroul ei plin de cutii de carton
pe care scria pe toate „Pilmar.”
Am știut că lucra din greu la acest caz.
Erau atâtea de făcut înainte să ajungi să rezolvi problema.
Trebuia să citești fiecare hârtie. Trebuia să te uiți la toate clipurile.
Trebuia să vorbești cu toată lumea.
Treceam prin cutii.
Era o bucată de hârtie cu numele Arnold Brewer pe ea.
Am dat de el.
Era prieten bun cu Howard.
Howard Pilmar trebuia să se întâlnească
cu prietenul său, Arnold Brewer, ca să vadă meciul NCAA și n-a venit.
Mi-a spus: „Howard mi-a spus că se duce la sală cu cumnatul lui,
dar că vine după direct.”
Evan Wald și Ros Pilmar au spus poliției
că Evan și Howard s-au întors de la sală pe la opt seara.
Howard urma să rămână la birou ca să lucreze.
Arnold Brewer pare-se a avut o întâlnire cu Howard chiar în acea noapte,
în acel moment.
Deci Howard nu avea de gând să muncească.
Arnold Brewer a închis portița pentru crimă
în cel mai mic interval de timp.
Am aflat în timpul anchetei, în noaptea crimei,
Ros l-a sunat pe Howard la birou și i-a lăsat un mesaj vocal.
Bună, How! E zece fără un sfert.
Eu și Philip ne întrebam dacă mai ești la serviciu
sau dacă te-ai dus la un bar sportiv, cum ai zis că faci,
ca să vezi meciurile NCAA.
Eu am ajuns acasă pe la 20:10, 20:15.
Sună-mă! Spune-mi la ce oră ajungi acasă!
Ea prezintă mai multe detalii decât ai lăsa pentru cineva
cu care tocmai ai vorbit și te aștepți să-l vezi în jumătate de oră.
Îmi amintesc că am auzit mesajul vocal. Odată ce începi să te uiți la toate…
Orice lucru nu e suficient de bun în sine.
Începi să atașezi toate dovezile indirecte împreună
și chiar stabilești o cale,
către Evan și Roslyn și uciderea lui Howard din acea seară.
După ce am analizat toate dovezile
și am vorbit cu mulți prieteni de-ai lui Howard,
am fost siguri că Ros Pilmar și Evan Wald erau făptașii.
Ron Tucker l-a auzit pe Howard înjurându-și soția. Era furios pe ea.
Pe la 17:30.
Adică, a făcut-o în toate felurile.
În aceeași noapte, ea i-a lăsat mesajul.
Și se termină cu „Te iubesc, Howie.”
Și e ceva atât de calculat la mesajul vocal.
Știa că lasă o probă.
Va arăta că:
„Mi-a fost dor de el, credeam că trăiește, l-am sunat să-i spun că-l iubesc.”
Având în vedere momentul trimiterii, Howard era deja mort pe podea.
Ros a creat întreaga povestea.
A creat scenariul pentru ca Howard să fie ucis.
Fără ea, nu s-ar fi întâmplat.
Ros plănuise că va primi asigurarea de viață,
afacerile, casa de vară, dobânda pentru casa de schi.
Ea va primi custodia exclusivă a fiului lor.
Dar după ce ne-a devenit nouă clar,
a devenit clar că trebuia să putem dovedi în instanță.
Evan avea tăieturile, sângele lui era la fața locului
și aveam 100 de oameni care știau cât de mult îl urăște Evan pe Howard.
Trebuia să găsim dovezi care o legau pe Ros,
ca să-i putem acuza pe amândoi.
Doamna Lederer mi-a spus:
„Știu că îl vom prinde pe Evan, dar nu pot să promit nimic legat de Ros.”
Dar aveam încredere în dumneaei.
Ne-am dat seama că singura persoană rămasă era bona.
Și am spus: „Trebuie să găsim bona.”
Allyson Lewis a trăit în acea familie.
Știa cum merg lucrurile
și ne-ar fi putut da niște răspunsuri pe care nu le-am fi aflat altfel.
Noi, ca detectivi, am vorbit cu bona la începutul anchetei
și nu ni s-a părut că era dornică de cooperare.
Cred că, pe atunci, era o femeie foarte tânără și…
nu s-a gândit la consecințe.
La 21 de ani, era înfricoșător să fii interogată de poliție.
Le-am răspuns la întrebări cât de bine am putut.
Întrebările erau despre Howard
și eu nu prea am avut interacțiuni cu el.
Apoi m-am angajat în Japonia și am plecat din țară.
N-am păstrat legătura cu Ros.
După 20 de ani, am primit un telefon.
M-am mirat.
Mi-a spus: „Aș vrea să vorbim despre uciderea lui Howard Pilmar.”
Allyson Lewis a spus că vrea să ne vedem la biroul avocatului ei.
M-am întrebat cu ce crede că a greșit,
că vrea să aibă un avocat acolo.
Dar când a venit, a fost minunată.
A vorbit cât se poate de deschis.
Și a fost fascinant.
Ne-a dat o perspectivă despre o lume pe care n-am fi cunoscut-o.
Când m-am întâlnit cu ei, Liz m-a întrebat: „Cum era, de fapt?”
Povestește-mi cum era o săptămână din viața lor.
Spune-mi despre căminul lor!”
Pentru familia Pilmar și pentru Philip, totul să făcea după un program anume.
Strâns.
Cât am lucrat pentru Ros, a fost precisă în privința timpului.
A descris totul despre apartament, stilul de viață
și modul în care Ros conducea casa.
Când am întrebat:
„A fost ceva neobișnuit în săptămâna în care a fost ucis?”
Mi-a spus: „Nu e vorba că s-a întâmplat ceva neobișnuit,
ci că multe lucruri s-au întâmplat pentru prima dată.”
În săptămânile dinaintea uciderii lui Howard, Ros mi-a spus:
„Vreau să lucrezi până târziu în câteva săptămâni.”
Apoi, în noaptea crimei,
Ros mi-a spus că se va întâlni cu Evan și Howard
la King, în acea seară, pentru o întâlnire financiară.
L-am dus pe Philip la antrenamentul de hochei.
Philip se antrena cam două ore, patru seri pe săptămână.
Și la difuzor s-a auzit numele meu. M-a chemat.
Nu s-a mai întâmplat. Atunci a fost prima dată.
M-a întrebat: „Cum merge?”
Am spus: "Suntem încă la prima repriză. Se vorbește despre o a doua repriză."
Mi-a spus: „E în regulă. Sună bine.”
A spus că până și acel apel a fost ciudat, pentru că n-avea nimic de spus.
După 20 sau 30 de minute,
mi-am auzit iar numele prin difuzor și am venit la recepție.
Am sunat-o din nou.
Iar Ros nu a spus nimic mai informativ,
cu excepția: „Dacă nu sunt acolo până termină el cu jocul,
duci mașina înapoi acasă.
Nu știu dacă vin sau nu, pentru că nu am terminat.”
A spus că nu a terminat acolo,
ceea ce, în contextul a ceea ce făceau ei,
e cutremurător.
Asta era cu adevărat neobișnuit pentru ea.
Știa mereu la ce oră va fi acasă.
Știa mereu ce urma să fac
și ce urma ea să facă.
În majoritatea serilor, era o casă plină de viață.
Sunau telefoanele. Ea era la telefon.
Vecinii veneau în vizită. Toate luminile erau aprinse.
Televizoarele erau pornite.
Era o casă zgomotoasă și agitată, dar nu și în noaptea aceea.
Lumina de deasupra aragazului era aprinsă.
Era singura lumină aprinsă din casă.
Am deschis ușa și ea a tras cu ochiul după prag.
Aveam un halat de baie, părul ud.
N-am mai văzut-o așa.
Și a spus: „Cum a fost?
Sunt sigură că ești obosită. E ora de culcare. Mulțumesc, Allyson.”
Iar limbajul corpului ei spunea: „Am terminat.
Nu e nevoie să intri.”
Și mi-a spus: „Poți lăsa geanta acolo.”
Nici măcar n-am lăsat geanta jos și mi-a spus: „Noapte bună!”
Când îmi încheiam ziua, nu făcea niciodată asta.
Voia să vorbească, de fiecare dată,
despre fiecare lucru care i se întâmplase lui Philip în acea zi.
Voia să știe totul.
A fost diferit în acea zi.
Eu și Siobhan Berry… Siobhan era anchetatoarea.
Amândouă ne-am uitat la Allyson și ne-am zis:
„Asta va face diferența.” Știam că și ea se gândea la același lucru.
Își luau notițe
și se uitau una la cealaltă,
de parcă era o informație importantă.
Allyson a completat atâtea spații goale și zone gri.
Am ieșit amândouă și ne-am zis:
„A fost uimitor.”
Noile informații de la Allyson Lewis,
care descriau comportamentul atipic al lui Ros
atât în zilele premergătoare, cât și după,
aceste abateri de la normă au fost indicatori uriași.
Oamenii se dau de gol când fac ceva ce n-au mai făcut
și asta trebuie explicat.
19:55 SEARA ALLYSON E CHEMATĂ PRIMA OARĂ
Allyson Lewis ne-a dat informații
care au implicat-o și mai mult pe Ros
și a arătat câte a trebuit să facă de fapt pentru a pune totul la cale.
Și puteam găsi lucruri care să coroboreze ce ne-a spus.
Așa am reușit să trecem pragul.
Îți construiești cazul circumstanțial cu pietre mici.
Și tot găsești aceste pietre mici
până obții o grămadă destul de mare de pietre,
încât ai dovezi copleșitoare.
Deși circumstanțiale, dar dovezi puternice.
Cu noile informații de la prietenul lui Howard Pilmar, Arnold Brewer,
și ce a spus bona detectivilor,
a fost suficient pentru a face o arestare.
Arestarea a avut loc în 2017.
Ros a fost arestată în apartamentul ei, la șase dimineața.
Locuia cu iubitul ei de atunci.
Evan Wald a fost arestat în același timp.
M-am bucurat!
Nu mi-a venit să cred că amândoi au fost arestați.
Am așteptat de mult timp acest moment.
Dar a venit.
A venit.
27 IANUARIE 2019 23 DE ANI DUPĂ OMUCIDEREA LUI HOWARD
E ceva ce am așteptat de peste 20 de ani.
Am fost la proces în fiecare zi.
În prima zi a procesului, eu intram în toaleta bărbaților,
iar Philip ieșea de acolo.
Ultima oară l-am văzut la micul-dejun, după uciderea lui Howard.
Când l-am văzut, arăta exact ca Howard.
Și am exclamat: „Howard!”
Într-atât de mult semănau.
Nu mi-a spus nimic. Niciun cuvânt.
E un caz circumstanțial și fiecare parte a contat.
Știam cazul din scoarță-n scoarță.
Oricare ar fi fost apărarea lor, eram pregătiți.
A fost fenomenal să depun mărturie împotriva celor doi.
A fost un sentiment incredibil. Câtă satisfacție!
L-am văzut pe Frank în public.
L-am văzut pe Frank dând din cap când am depus mărturie.
A fost minunat.
Dar nu înseamnă nimic fără un verdict de vinovăție.
Nu înseamnă nimic.
S-a muncit enorm la asta.
Procesul a durat două luni.
Am curățat-o și mi-am tăiat mâna.
Nu știam
că Howard a fost ucis atât de brutal.
Știam că a fost înjunghiat, dar nu știam
cât de gravă a fost crima până când nu am auzit-o la tribunal.
Cred că Evan l-a prins pe Howard de la spate și i-a tăiat gâtul.
Pentru că n-ar fi putut niciodată să țipe.
Pentru mine, asta ar fi fost prima ta grijă
când ataci pe cineva.
Cred că asta a fost prima rană și apoi a fost la liber.
L-au măcelărit. Nu l-au ucis.
L-au măcelărit ca pe un porc într-o cocină.
Și Ros a fost la locul crimei. Au dovedit că a fost.
Chiar am admirat-o pe Ros.
Aveam o imagine despre ea pe care o credeam a fi cea adevărată.
Când mi-am dat seama
că erau atâtea lucruri pe care nu le știam, totul s-a schimbat.
Juriul a deliberat cel puțin patru zile.
Nu era semn bun. Nu reușeam să înțeleg.
CLĂDIREA TRIBUNALULUI
Ridicați-vă!
Ros și Evan au fost declarați vinovați chiar atunci.
Vinovați de crimă nepremeditată.
Sala de judecată răsuna în cuvântul „vinovat”.
A fost foarte puternic.
Mama striga necontenit: „Vinovați!”
Era ca un fel de euforie.
Emoția asta de dincolo de fericire
că am obținut dreptate pentru Howard după atâția ani.
Știu că n-am fi avut vreodată un proces, cu atât mai puțin condamnarea,
dacă nu era Elizabeth Lederer.
M-am întors să-l văd pe Frank
care a fost atât de răbdător în toți acești ani.
Și el a fost…
A spus: „Vinovați! Amândoi sunt vinovați!”
Avea telefonul scos și a început să-i sune pe toți cunoscuții.
„Vinovați!” Și apoi îl suna pe următorul.
A fost… A așteptat atât de mult să se întâmple asta.
IULIE 2019 LA PATRU LUNI DUPĂ VERDICT
Frank s-a ridicat pentru a vorbi la pronunțarea sentinței.
Nu pot să dorm pentru că mă tot gândesc
la teroarea și frica care i-a trecut prin minte lui Howard,
în ultimele secunde,
cât a fost măcelărit și sfârtecat de cei doi.
În martie, atunci, am pierdut trei lucruri.
Două dintre care nu le recupera niciodată, fiul meu și afacerea mea.
Dar l-am pierdut și pe Philip.
Și știu că Philip nu vrea să se uite la mine.
Îmi pare rău,
dar vreau să știe
că îl iubim și îl vrem înapoi.
Te rog!
Oricât de mult voia ca cei responsabili să fie trași la răspundere,
chiar voia să aibă o relație cu Philip.
Am aflat că Philip a fost la Facultatea de Economie din Londra.
Nu știam nimic despre asta.
Nu am primit nicio veste minunată
despre puștiul acesta care a crescut.
Nepotul meu.
Singurul fiu al fiului meu.
Îl vreau înapoi.
Îl iubim și gata.
Și e încă adevărat.
Philip a pledat în fața judecătorului
pentru indulgență pentru mama lui,
care i-a ucis tatăl.
Cum…
Cum de ceri indulgență?
Nu știu.
Nu l-am auzit pe Philip vorbind
până la pronunțarea sentinței.
Și vorbea despre mama lui.
Cât de minunat l-a crescut.
Cred că singurul lucru pe care l-a făcut a fost
să-i umple mintea de ură pentru familia noastră.
Și sunt sigur că dă vina pe mine.
Toată familia ei cred că dă vina pe mine.
Pentru că știu că eu am fost șoimul de la proces.
Nu i-am lăsat să scape.
Vrea să o apere pentru uciderea tatălui său…
așa să fie.
Trebuie să fie foarte greu să fii el.
E a doua victimă a acestei nenorociri.
După Howard.
Ești convins că mama ta te salvează,
iar bunicul încearcă să-i facă probleme mamei tale,
când mama ta n-a făcut nimic.
Toate astea se desfășoară legal, în instanță.
Și nu e varianta care ți-a fost spusă în toți acești ani.
Cred că e foarte greu.
Pentru această crimă, pentru această omucidere
vă condamn pe fiecare la 25 de ani de închisoare pe viață.
Ros și Evan au primit 25 de ani pe viață.
La vârsta lor, sunt condamnați pe viață.
Evan și Ros au primit ce meritau.
Au trăit liberi 23 de ani.
Iar acum ar trebui să fie închiși cel puțin încă 23 de ani.
Judecătorul a dat sentința. Philip s-a ridicat brusc.
Îmbufnat, a ieșit de acolo.
Am fost invitat la sentință.
Am întârziat și ușa s-a deschis
și în fața mea l-am văzut pe Howard Pilmar,
ceea ce m-a șocat.
Chiar dacă nu l-am cunoscut pe Howard am văzut destule fotografii
în timpul anchetei ca să știu exact cum arăta.
Acea persoană era Philip.
Închiderea unui caz clasat e importantă pentru cei care o fac.
E satisfăcător.
Dar pentru familii, un verdict de vinovăție nu vindecă durerea.
Mi-l imaginez pe Howard,
teama care i-a trecut prin minte
în acele câteva secunde în care a fost înjunghiat și măcelărit.
Asta e partea peste care nu poți trece niciodată.
Când mă culc în fiecare seară, vorbesc cu el.
Și îi spun: „Cum de ți s-a întâmplat așa ceva?
De ce nu mi-ai spus
că ai probleme cu femeia asta?”
Dar nu pot obține niciun răspuns.
URMEAZĂ
La câțiva ani după uciderea lui Howard Pilmar,
am avut un caz cu șapte familii implicate.
Nivelul de intensitate era enorm.
Cazul acesta a fost extrem de sfâșietor.
Toate victimele erau fete tinere, nevinovate.
Magnitudinea crimelor sale i-a șocat pe toți.
E fugar de la Ziua Îndrăgostiților,
cu cel puțin o crimă și două violuri, iar asta se poate să nu fie tot.
„Criminali în serie.” Fraza asta e folosită des.
El a fost unul dintre ei.
Subtitrarea: Andra Foca