PÅ ØYA MANHATTAN
FINNES DET TO ETTERFORSKERGRUPPER SOM JOBBER MED DRAP:
MANHATTAN NORD OG MANHATTAN SØR.
DE ETTERFORSKER DE MEST BRUTALE OG VANSKELIGSTE DRAPENE.
DETTE ER DERES HISTORIER.
Jeg ble ansatt hos Pilmar-familien i januar 1995.
Howard og Ros Pilmar trengte hjelp med sønnen Philip.
Etter at jeg hadde jobbet for dem i over et år,
dro jeg på jobb og gikk til Philips rom.
Han hadde på seg skoleklær, på en oppredd seng, og stirret i taket.
Han sa: "Pappa kom ikke hjem i går kveld."
Jeg merket at han var opprørt.
Litt senere sto jeg i foajeen,
og Ros kom inn med et sjokkert uttrykk i ansiktet.
Jeg så at hun hadde grått. Hun bare sto der, åpnet hendene og sa:
"Howard er død."
Og jeg husker jeg tenkte: "Det kan ikke være mulig."
På 1990-tallet var drapsraten i New York ekstremt høy.
Men at en forretningsmann blir drept i sin egen bedrift på Manhattan,
det er sjelden vare.
FJORTEN
Howard Pilmar ble knivstukket 20, 30, 40 ganger.
Alle hadde en teori. Ingen hadde svar.
Det var uløst, men du avslutter aldri en uløst drapssak.
Hver eneste sak stjeler en bit av sjelen din.
Du kan ikke ha denne jobben om du ikke bryr deg.
Du vil finne sannheten. Det er det etterforskere gjør.
Jeg har alltid likt å se bak fasaden. Hva skjedde egentlig?
Det er viktig for familier å vite hvem som drepte slektningen.
Det er min jobb.
I New York er NYPD…
Det er det største.
DRAPSSAKER
22. MARS 1996 7.00
I 1996 er jeg sjef for Midtown sør etterforskningsgruppe.
som er den travleste etterforskningsgruppen i New York.
Over 2000 saker i året.
Jeg fikk en tidlig telefon, før jeg var på jobb,
om at vi hadde et drap i en kontorbygning i Midtown.
Det var fredag. Gikk til jobb. Lønningsdag. Jeg var i godt humør.
Jeg gjorde det godt innen salg
på King Office Supply Company Inc.
Tror jeg kom rundt 8.20. Jeg var alltid tidlig ute.
Og utenfor inngangen til bygningen på 33rd Street
sto en ansatt som aldri er utenfor. Han var alltid på kontoret sitt.
Han var utenfor.
Jeg spurte: "Ed, hvorfor står du her?"
Han snudde seg mot meg og sa: "Howard er død."
Kings controller kom klokken 5.30 og fant Howards lik.
Han gikk ned og ringte nødtelefonen.
Da jeg først kom til åstedet, fant jeg ut
at King var en stor kontorrekvisitabedrift med butikk i første etasje
og kontor i fjerde etasje.
Liket ble funnet rett utenfor heisen i resepsjonen i fjerde etasje.
HOWARDS LIK 4. ETASJE
Vi har et knivstikkingsoffer.
Det var mye blod.
Lenger ned i gangen var det en vask med blod
som fikk deg til å tro at noen vasket hendene eller drapsvåpenet.
Jeg husker…
…sjokket.
Jeg husker jeg skrek "nei".
Og på det tidspunktet kom de ut med liket.
Howards lik.
Da jeg fant ut at Howards lik ble funnet på kontoret,
fikk jeg sjokk.
Jeg følte det alle foreldre ville følt
om de hørte at barnet deres hadde dødd, spesielt grunnet drap.
Jeg klarer ikke engang å uttrykke følelsene mine i dag.
Howard og faren min jobbet sammen hver dag.
De sto hverandre veldig nær. Howard hadde nettopp fylt 40 år.
HOWARDS SØSTER
De lignet på hverandre. De hadde samme morsomme personlighet.
Veldig utadvendte, veldig omgjengelige. Alle likte dem.
Howard må ha vært fire eller fem år gammel da han var i butikken første gang.
Han hadde alltid villet jobbe for selskapet mitt.
Partneren min og jeg begynte i papirvarebransjen 1. mars 1958.
Kontorutstyr. All slags kommersiell trykking.
Sånne ting.
Jeg ga selskapet til ham.
Fem, seks måneder før han ble drept.
Frank ble knust av drapet. Det er unaturlig for foreldre å begrave et barn.
Kan ikke se for meg å leve og ikke være far
og ikke se sønnene mine lykkes, utvikle seg og gjøre det de gjør.
Jeg ville ikke byttet det mot noe. Å være far er nok…
…den viktigste tittelen jeg har hatt.
Solen sto opp og gikk ned…
I mine øyne var Howard…
…hele livet mitt.
Vi prøver å finne ut hva som foregår.
Hvem må vi prate med? Overvåkningskameraer.
Vi undersøkte mye. Du gjør en undersøkelse samme dag.
Vi leter etter våpen, i søppelspann, i heissjakter.
Han hadde fortsatt penger og personlige eiendeler.
Det var ikke et tilfeldig ran.
Howard ble drept på kontoret. Politiet var der.
Det var veldig urovekkende å være der.
Etterforskerne ba meg se etter dokumenter med ansatte
som kan ha ønsket ham vondt,
kan ha hatet ham, som han hadde en krangel med.
Jeg fant bare én person som sluttet de siste månedene.
Personen jobbet på kopisenteret, i butikken.
Det var en jobb på lavt nivå.
Det var en ledetråd. De forfulgte det.
De snakket med andre ansatte om ham og snakket med ham,
og så at det ikke var noe der.
For meg var Howard en god sjef.
Når han kom inn i et rom, la du merke til det.
Han var knyttet til oss alle. Howard fikk deg til å føle deg som familie.
Han levde sine absolutt beste år.
En sunn, vellykket, utadvendt…
En vidunderlig mann. At han ble drept? Herregud.
Jeg deltok på den siste timen av Howards obduksjon.
Han hadde over 40 stikksår.
Ikke alle var penetrerende.
Det var fem som kan ha vært dødelige nok om de var de eneste.
Det var også ett post mortem, altså etter at hjertet sluttet å slå,
etter at han var død. Han ble knivstukket gang på gang.
Dette var et voldsomt, følelsesladet angrep på Howard.
24. MARS 1996 TO DAGER ETTER DRAPET
Vi drar til begravelsen.
Vi hadde etterforskere inne, de var ikke skjult.
Vi viste støtte til familien ved å være der.
Men det du også gjør, er å se etter merkelige interaksjoner
mellom folk, ikke sant?
Det kan være så enkelt som at en kvinne, ikke kona, går fra vettet,
eller to som krangler.
I tillegg var vi utenfor begravelsen og filmet alle som kom og gikk.
Om det skjedde noe, kunne vi se på opptaket.
Det var over 1000 mennesker i begravelsen.
Så det var litt overveldende.
I jødedommen, etter begravelsen,
kommer folk og besøker hjemmet til den som dør
og viser sin respekt på den måten.
Det kalles "shiva".
Howards kone, Ros, spurte om hun kunne ha shivaen hjemme hos oss,
for det ville gjøre Philip opprørt å ha den i leiligheten deres.
Og vi sa selvsagt ja.
Philip elsket faren sin, og faren forgudet ham.
Philip var åtte.
Veldig smart til åtteåring å være.
Han var en pratsom gutt, glad og full av energi.
Å se hvordan Philip forandret seg etter at han mistet faren…
Han mistet livskraften. Han sluttet å være pratsom.
Selvtilliten hans var annerledes.
Så alle disse tingene jeg så i ham som en spenstig liten gutt,
ble borte. Det ble tatt fra ham.
Han var ensom uten faren sin.
Etter shiva kommer Ros til kontoret.
Og hun tok med seg to menn fra en stor forhandler.
Hun gjorde en avtale om å selge firmaet til dem.
Hun kunne ikke drive det. Hun visste ingenting om papirvarebransjen.
Alle var usikre.
"Selger hun firmaet? Å nei. Hva betyr det?"
Vi fikk inn nesten 1 000 000 dollar i måneden på den tiden.
KING-GRUPPEN
Vi hadde rundt 15 selgere.
Uten oss, intet firma, ingen kunder.
Og vi sa: "Kjøper dere, slutter vi alle sammen."
Sånn kjøpte vi bedriften fra henne.
Frank forklarte dynamikken i bedriften og hvem som var hvem.
For det er en del av det du må gjøre, forstå hvordan det fungerer
og hvem som har ansvar for hva.
Vi avhørte alle som hadde jobbet for Howard.
Vi avhørte 50-60 ansatte. Alle ble nok avhørt to-tre ganger.
Det er 180 avhør.
Etterforskerne, i sin aktsomhet, avhørte oss to ganger.
Så den første var veldig hastig…
Andre gangen tror jeg han spurte:
"Hørte du noen krangler?"
Klokken 17.30, dagen før de fant Howards lik, hørte jeg
Howards side av en brutal, fæl krangel
mellom ham og Ros. Han ropte og skrek.
Howard ropte inn i telefonen.
"Din jævla F-I-T-T-E."
Til meg selv sier jeg:
"Det er vanskelig å bøte på i et ekteskap."
Ros var Howards første dame, om du skjønner.
De gikk på videregående sammen, og så flyttet de sammen.
Før jeg visste ordet av det, giftet de seg.
Det var et stort jødisk bryllup på den tiden.
Vi holdt en fin fest.
Howard var veldig glad.
Jeg hadde ingen anelse om problemer i ekteskapet hans.
Du søker alltid etter flere vitner.
Vi snakket med venner, familie, og ting ble tydelige.
Ekteskapet var ikke så bra.
Vi tenkte på om det var en affære, og det gir motiv.
Hvem vet om Howard hadde kjæreste? "Det er over. Vi er ferdige.
Jeg er gift, og du får ikke pengene." Eller noe sånt.
Knivstakk hun ham? Det vet du ikke.
Derfor fokuserer du på offeret og finner ut hva som foregikk i livet hans
for å utelukke muligheten for at det var det som skjedde.
Det var flere kvinner
vi identifiserte under etterforskningen som hadde tilfeldige forhold til Howard.
Vet ikke om de var seksuelle, men det var mer enn et "hallo".
Jeg hørte de samme ryktene.
Jeg så aldri Howard med noen andre.
Howard snakket aldri om å ha vært med noen andre.
Ingen i løpet av de åtte årene mine der sa: "Jeg så Howard med…"
Det var et rykte.
Vi avhørte disse kvinnene og fant ut at han var en flørtende fyr,
men vi fant ingenting.
Noen blir frustrerte av å følge et spor som ikke blir til noe.
Men det var faktisk veldig bra,
for du trenger ikke gå tilbake, det kan ikke hjemsøke deg senere.
Under etterforskningen av Howards død
fant vi ut at Howard var et veldig motivert menneske.
Frank gir Howard mye ære for å ha tatt bedriften til et nytt nivå.
Howard var visjonær.
Han plasserte en kaffebar i en kontorrekvisitabutikk.
Før Starbucks kom, fantes Philip's. Før alt, fantes Philip's.
Det var folk utenfor døren som sto i kø for å kjøpe latte, cappuccino og espresso.
Å ha en kaffebar der inne ga oss et helt nytt kjøpersegment.
Det var så vellykket at han åpnet en ny i Carnegie Hall.
Jeg sa: "Du vil aldri se folk i New York gå på gaten og drikke kaffe."
Kunne ikke forestille meg det,
men det viser bare hva jeg visste og hva Howard visste.
Howard oppkalte kaffebaren etter sønnen Philip.
Det ble "Philip's Coffee Bar".
Det var en familiebedrift.
Jeg jobbet med kona hans, Roslyn, på West 56th Street ved Carnegie Hall.
Og Ros' bror Evan jobbet på Philip's Coffee på 33rd Street.
Vi fant ut at Howard ikke likte Roslyns bror, Evan, så godt.
Evan jobbet på Philip's Coffee inne i King Office Supply.
Som en tjeneste for Ros ansatte Howard Evan, som var arbeidsledig.
Så Ros og Evan drev begge kafeene.
Jeg begynte på Philip's Coffee i 1994.
Han begynte like etter meg.
Jeg tror ikke Howard ville at Evan skulle styre kafeen.
For…
Den var Howards, ikke sant? Og jeg tror Evan tok styringen.
"Dette er mitt." Ikke sant? Men det var det ikke.
Da jeg begynte å jobbe for familien Pilmar,
sa Philip: "La oss dra til cafeen."
Da vi kom dit, forklarte Ros til Evan
hvordan Howard ville at bakverket skulle ligge.
Evan mistet fatningen, og han åpnet skapet,
trakk ut et brett, kastet det og sa: "Jeg gir F i hvordan Howard vil ha det."
Det var veldig sjokkerende.
Spesielt at han oppførte seg slik foran nevøen sin, foran kunder.
Og det etterlot et voldsomt førsteinntrykk.
POLITIET
MIDTOWN DISTRIKT SØR
Etter shivaen kom Roslyn og Evan inn for å bli avhørt.
Vi ville høre Ros' tidslinje og Evans tidslinje kvelden drapet skjedde.
De sa at den dagen dro Howard og Evan til treningssenteret
for å diskutere Evans opprykk i bedriften.
Evan ville gå fra cafeen til salg i papirbedriften,
for selgerne tjente godt på den tiden.
Evan var, for meg, veldig utilnærmelig.
Hvis du pratet til ham, gryntet han. Han gryntet "hallo" eller "ha det".
Han så ikke ut til å ha en fremtid i bedriften.
Og etter dette møtet på treningssenteret
møtte Howard og Evan Roslyn på kontoret.
Fordi det var et komplisert sikkerhetssystem der,
visste ikke Ros hvordan man låste.
Derfor kom Howard for å låse.
Evan og Ros lot Howard være igjen for å jobbe.
De er de siste som ser ham i live.
Om kona og svogeren dro rundt åtte, og alt var i orden da,
så finner du ham 5.00 om morgenen,
hvem kom dit mellom 20.00 og 5.00 og gjorde dette mot ham?
Husk at dette var en tid hvor det ikke var overvåkningskameraer overalt,
og det var ikke overvåkning på kontorene.
Vi fant aldri drapsvåpenet.
Men politibetjenten på åstedet, den uniformerte betjenten,
nevnte i notatboken at Evan hadde kutt på venstre hånd,
og at han var venstrehendt.
Når noen blir knivstukket flere ganger, slik Howard Pilmar ble,
blir blod som olje, og man får det på knivskaftet,
og knivstikkeren ender nesten alltid opp med skader
fordi de ikke klarer å holde i skaftet. Det er for glatt.
Evan sa det var fra noen knuste tallerkener for et par dager siden.
Kuttene stemte ikke med historien, men vi trengte mer bevis.
Vi håpet å finne en bloddråpe til, en som ikke var Howards.
Jeg pratet med rettsmedisineren som ledet laben, og han sa:
"Man kan DNA-teste, men da mister man prøven.
Vent med denne prøven,
for jeg tror teknologien vil forbedres så vi kan undersøke bedre i fremtiden."
MAI 1996 TO MÅNEDER ETTER DRAPET PÅ HOWARD PILMAR
To måneder ut i saken
fant vi ut at Philip's Coffee skyldte delstaten 14 500 dollar i skatt.
Fjorten tusen dollar er ikke nok til å motivere de fleste til å gjøre noe.
Men det var noe å være klar over, at det var økonomiske problemer.
Og så finner vi ut om Ros' tidligere sjef
fra 1991 til 1995.
Hun underslo 160 000 dollar i sjekker fra ham.
Ros var tannpleier,
og hun tok seg av deler av regnskapet for ham.
Å finne ut at ekteskapet ikke er så bra,
å finne ut at hun skylder 14,5 til delstaten,
hundre og seksti tusen til tannlegen…
Det begynner å få oss til å se annerledes på ting.
Og den andre effekten
er at når du prater med folk om disse pengene,
er kommentaren hennes:
"Ikke si det til Howard. Han forlater meg. Han tar fra meg Philip."
Hun arvet 1,2 millioner dollar i livsforsikring.
Hun arvet King-bedriften, Philip's Coffee Shop,
leiligheten de eier på East 72nd Street,
sommerhuset i Millerton i New York,
en andel av et vinterhus i Vermont, og Philip.
Og dette endrer fokuset vårt litt mer.
Så fant vi ut at Howard kanskje ville ha skilsmisse.
Og å ha mer enn én kilde som sier han kanskje vil ha skilsmisse,
gjorde det veldig interessant.
Hvis det ble skilsmisse, hadde ikke Ros villet gi slipp på Philip.
Ikke Howard heller, for Philip var alt for Howard.
Tiden gikk, og jeg ble overbevist om at Philip var grunnen til drapet.
Det måtte være Ros.
Jeg kan ikke komme på noen andre med motiv til å gjøre det.
Ros fortalte meg at hun og Evan fortsatt ble avhørt,
og at Frank forårsaket store problemer.
Hun sa: "Frank vil ikke prate med meg, er sint og tror jeg gjorde dette."
Jeg husker jeg tenkte
at det var rart at bestefaren var sint på henne.
Jeg trodde Evan var involvert i Howards død.
Jeg tenkte ikke at hun var involvert i det hele tatt.
Jeg husker jeg pratet med henne,
og Ros sa jeg måtte velge mellom henne og Philip og foreldrene mine.
Jeg er 24 år gammel. Man velger foreldrene sine.
Det var vanskelig å forstå. "Hvorfor må jeg velge?"
Og så, etter den samtalen, så vi aldri henne eller Philip igjen.
Faren min mistet sønnen sin, og så mistet han barnebarnet.
Å ikke få møte en som fortsatt lever, er vanskelig.
Og det var ikke Philips valg. Moren hans tok det valget for ham.
Bare måneder etter drapet på Howard
stoppet Ros kommunikasjonen mellom Philip og meg, og oss.
Det er mer enn en tragisk historie. Hele familien er splittet.
Smerten ved å miste kontakten med barnebarnet,
som ligner sånn på Howard, må være ekstremt vond.
Jeg kan ikke forestille meg stresset det gir familien.
Jeg…
Howard, jeg og Philip pleide å spise frokost
én gang i uken før skolen.
Vi pleide å gå på alle Ranger-kamper og Yankee-kamper.
Det tenker jeg ofte på.
Ingen vet hvordan det føles at jeg ikke får se barnebarnet mitt.
For dette er min første sønns sønn.
Og min eneste sønns sønn.
MARS 1997 ETT ÅR ETTER DRAPET
Jeg var overbevist om at Evan og Roslyn var involvert,
men jeg visste vi trengte mer.
Så vi undersøker ett år senere.
Og på årsdagen for drapet hengte vi opp plakater
på åstedet og på cafeen på 56th Street.
Svært ofte kommer drapsmenn tilbake for å gjenoppleve den fantasien
og på en eller annen måte vise respekt
eller gjøre ære på arbeidet sitt et år senere.
Og plakatene ble revet ned.
Vi så dette som en mulighet.
Vi henger dem opp igjen, og så observerer vi stedet.
Hvem river dem ned?
De brukte en overvåkningsbil og fant ut at det var
Ros' søster og broren Evan som rev ned plakatene.
Jeg tror ikke noen vil like å se de plakatene der
når du er den de leter etter, du er drapsmannen.
De sa at det forstyrret forretningene, og det rystet oss.
Jeg pleide å ringe politiet hver dag. Noen ganger to ganger eller mer.
Én gang sa Roger Parrino: "Frank, hør på dette.
Jeg sier fra når det stopper opp."
Statsadvokaten ville ikke gå til sak.
Han hadde ikke nok bevis. Det var indisier.
Tre år etter drapet på Howard Pilmar
pågikk etterforskningen fortsatt,
og jeg tror ikke politiet følte at de kom seg videre.
Selv om vi mistenkte Ros for drap, underslo hun penger,
og de arresterte henne for det.
Kanskje de håpet å legge press på henne
så hun ville ofre Evan eller innrømme noe, men nei.
Advokatene timet det bra. De utsatte straffeutmålingen.
Da hun fikk dommen, hadde hun betalt alt.
Så hun fikk prøvetid.
Hun betalte og hadde pengene, for hun hadde forsikringspolisen
og alt hun fikk etter drapet.
Tre år etter at Howard ble drept,
hadde ting utviklet seg innen teknologi og DNA.
Det var en bloddråpe mellom vasken og der liket ble funnet.
Den bloddråpen viser seg å være Evans.
Det var interessant info.
Dessverre kan dråpen ha havnet der noen dager før drapet.
Han hadde tilgang til stedet. Derfor er familievoldssaker så vanskelige.
For mange ganger
hadde drapsmannen tilgang til offeret og området før drapet.
Bevisene pekte mot Roslyn Pilmar og hennes bror Evan.
Det dukket ikke opp noe som ledet oss i en annen retning. Ingenting.
Publikum vil tro at det er en enkel sak, basert på det de hører,
men det er ikke lovmessig enkelt, med rette.
Du må kunne bevise dette utover rimelig tvil.
Ikke pågrip noen uten å være klar for rettssak foran en storjury.
Vi trengte mer.
Én dag kom Parrino til meg.
Han sier: "Frank, jeg tror det har stoppet opp."
Jeg publiserte en nekrolog i New York Times
på hver årsdag for drapet på Howard.
Kanskje noen der ute ville fortelle meg hva de visste om saken.
Selv etter at Parrino ikke hadde ansvar for drapssaken lenger,
ringte jeg Midtown sør nesten hver dag.
Jeg lot det ikke ligge.
Faren min følte det ville bli løst en dag. Det fikk ham ut av sengen hver dag.
"Saken blir løst en dag. Vi skal be. Saken vil bli løst."
Bare å takle det at Howard var død
og at drapsmennene går fri…
Det gnager.
I alle disse årene var vi på middager med venner,
og de ville vite hva som var nytt.
De ville ha informasjon om saken.
Jeg pleide å si: "Er det mulig at de kan slippe unna?"
17 ÅR ETTER DRAPET
I 2013 var jeg sivil rådgiver for marineinfanteriet.
Etter 9. september har overlevelsesskyldfølelse
motivert meg til å dra til Midtøsten
i syv år og fem utplasseringer.
Under siste utplassering fikk jeg en telefon om
at de skulle gjenåpne Howard Pilmar-saken.
Det er få saker jeg fortsetter å tenke på
fordi de er uløste, men dette var nummer én.
Jeg tror alle etterforskere på jorden har en sak
de ikke har løst av en eller annen grunn,
og det blir karrierens Moby Dick.
Så du tenker alltid på det.
Folk liker sjelden at Uløst involverer seg.
De er redde for å bli kritisert. Jeg var ikke bekymret.
I 2013 hadde jeg vært pensjonert i omtrent tre år
og jobbet hos statsadvokaten i New York
som visesjefsetterforsker for rettssakdivisjonen.
Rob Mooney er en av tidenes smarteste etterforskere.
Han ble kalt inn for å gi råd og veiledning.
Da de ringte meg, syntes jeg det var bra at saken var aktiv
og at noen skulle ta en titt.
Jeg husker jeg forklarte at alle bevisene pekte
mot Roslyn Pilmar og broren Evan.
Med uløste saker kan du ikke fokusere på
det man opprinnelig fokuserte på, for det endte galt.
Du må se på alt helt på nytt.
Om vi var sneversynte og gikk glipp av noe,
la oss finne sannheten nå.
Det er flott at nye øyne tar en titt.
Saken var i gode hender.
STATSADVOKAT NEW YORK FYLKE
En dag ringte Liz meg og sa at hun jobbet på saken.
Første gangen jeg møtte Liz Lederer, var vi på kontoret hennes, fylt med esker
det sto "Pilmar" på. Jeg visste hun jobbet hardt med saken.
Det var så mye å gjøre før du prøvde å løse den.
Du må lese alle papirer. Du må se på hver video.
Du må prate med alle du kan finne.
Vi gikk gjennom esker.
Det var en papirlapp det sto "Arnold Brewer" på.
Vi fant ham.
Han var en nær venn av Howard.
Howard Pilmar skulle møte vennen Arnold Brewer
for å se på NCAA, men dukket ikke opp.
"Howard sa han skulle trene med svogeren,
men kom etter det."
Evan Wald og Ros Pilmar sa begge til politiet
at Evan og Howard kom fra trening klokken 20.00.
Howard skulle bli på kontoret og jobbe.
Det viser seg at Arnold Brewer hadde en avtale med Howard den kvelden,
på det tidspunktet.
Så Howard skulle ikke bli og jobbe.
Arnold Brewer begrenset drapsvinduet
til et kort øyeblikk.
Under etterforskningen fant vi ut at kvelden drapet skjedde,
ringte Ros Howard på kontoret og la igjen en beskjed.
Hei, How. Klokken er kvart på ti.
Philip og jeg lurte på om du fortsatt er på jobb,
eller om du er på en sportsbar, som du sa du ville, for å se NCAA.
Uansett, jeg var hjemme 20.10, 20.15.
Ring meg. Si når du kommer hjem.
Hun var så mye mer detaljert enn du ville vært med en
du nettopp har pratet med og som du forventer å se om en halvtime.
Jeg husker jeg hørte beskjeden. Når man begynner å se på alt…
Ingenting er bra nok alene.
Du begynner å legge sammen alle indisier,
og det peker mot at Evan og Roslyn drepte Howard den kvelden.
Etter å ha sett på alle beviser og pratet med så mange av Howards venner,
var vi sikre på at Ros Pilmar og Evan Wald gjorde det.
Ron Tucker hører Howard banne til kona. Han er rasende på henne.
Det er rundt 17.30.
Han kalte henne alt mulig.
Samme kveld legger hun igjen beskjeden. Hun avslutter med: "Elsker deg, Howie."
Og det er noe så kalkulert med den beskjeden.
Hun vet hun legger igjen bevis.
Det viser at: "Jeg savnet ham, trodde han levde, ringte og sa jeg elsker ham."
Med tanke på timingen lå Howard allerede død på gulvet.
Ros fant på en historie.
Hun skapte hele scenarioet, slik at Howard kunne bli drept.
Uten henne hadde det aldri skjedd. Ros planla så hun ville få forsikringen,
bedriftene, sommerhusene, delen av vinterhuset.
Hun ville få full foreldrerett for sønnen.
Men etter at det ble tydelig for oss,
ble det tydelig at vi måtte kunne bevise det i retten.
Evan hadde kuttene, og Evans blod er på åstedet,
og vi har 100 mennesker som vet hvor mye Evan hater Howard.
Men vi måtte finne bevis som knyttet det til Ros,
så vi kunne sikte dem begge.
Ms. Lederer fortalte meg:
"Jeg vet vi vil ta Evan, men kan ikke love noe angående Ros."
Men jeg følte meg trygg på henne.
Vi innså at barnepiken var den eneste som var igjen.
Og jeg sa vi måtte finne barnevakten.
Allyson Lewis bodde med den familien.
Hun visste hvordan ting vanligvis foregikk,
og hun kunne svare på ting vi ikke visste.
Vi snakket med barnepiken tidlig i etterforskningen
og følte ikke det var så mye samarbeid.
Hun var veldig ung på det tidspunktet, og
tenkte kanskje ikke ordentlig på konsekvensene.
Å bli avhørt av politiet som 21-åring var skummelt.
Jeg svarte bare så godt jeg kunne.
Spørsmålene handlet først og fremst om Howard,
og jeg hadde lite omgang med Howard.
Så fikk jeg en jobb i Japan og forlot landet.
Jeg holdt ikke kontakten med Ros. Tjue år senere fikk jeg en telefon.
Jeg tenkte bare "jøss".
Og hun sier: "Jeg vil prate med deg om drapet på Howard Pilmar."
Allyson Lewis sa hun ville møte oss på advokatens kontor.
Jeg lurte på hva hun trodde hun hadde gjort galt,
siden hun ville ha advokat til stede.
Men da hun kom inn, var hun hyggelig. Hun delte så åpent.
Det var fascinerende.
Det var et blikk inn i en verden vi ikke kjente.
Da jeg møtte dem, spurte Liz hvordan det pleide å være.
"Fortell om en vanlig uke. Fortell om huset deres."
For Pilmar-familien, og for Philip, var alt planlagt.
Nøyaktig.
Så lenge jeg jobbet for Ros, var hun veldig spesifikk på tid.
Hun beskrev alt om leiligheten, livsstilen
og hvordan Ros styrte hjemmet.
Vi sa:: "Var det noe uvanlig med uken han ble drept?"
Hun sa: "Det var ikke noe uvanlig som skjedde,
men så mange ting skjedde for første gang."
I ukene før drapet på Howard, sa Ros til meg:
"Du må jobbe sent om et par uker."
Og kvelden drapet skjedde,
sa Ros hun skulle møte Evan og Howard
på King den kvelden for et økonomimøte.
Jeg tok med Philip på hockeytrening.
Philip hadde to timers trening fire kvelder i uka.
Navnet mitt ropes opp over høyttaleren. Hun tilkalte meg.
Det var første gang det skjedde.
Hun lurte på hvordan det gikk.
"Vi er fortsatt på første kamp. De snakker om andre kamp."
Hun sa det hørtes bra ut.
Hun sa at samtalen var rar, for hun hadde ikke noe å si.
Ikke mer enn 20-30 minutter senere
hører jeg navnet mitt over høyttaleren igjen. Jeg må til resepsjonen.
Jeg ringer henne igjen.
Og Ros sier ikke noe informativt,
bortsett fra: "Om jeg ikke er der når kampen er ferdig, ta ham med hjem.
Vet ikke om jeg kommer, for vi er ikke ferdige her."
Hun sa de ikke var ferdige der.
I kontekst av hva de faktisk gjorde, er det skremmende.
Det var veldig uvanlig for henne. Hun visste alltid når hun kom hjem.
Hun hadde alltid alle detaljene om hva jeg skulle gjøre
og hva hun skulle gjøre.
Det var som regel livlige kvelder.
Oppringninger. Hun prater i telefonen. Naboene kommer på besøk. Lyset er på.
TV-ene var på.
Det var et veldig bråkete, spennende hus, men ikke den kvelden.
Lyset over komfyren var på.
Det var det eneste lyset i huset.
Jeg åpnet døren, og hun kikket rundt en dørkarm.
Med badekåpe, vått hår. Hadde aldri sett henne sånn før.
Og hun sa: "Hvordan gikk det?
Du er nok sliten. På tide å legge seg. Takk, Allyson."
Kroppsspråket hennes sa: "Vi er ferdige.
Du kommer ikke inn. Legg fra deg vesken der."
Jeg fikk nesten ikke lagt inn vesken før hun sa god natt.
Hun pleide aldri å gjøre det. Hun ville prate, hver gang,
om hver detalj Philip hadde opplevd i løpet av dagen.
Hun ville vite alt. Så det var veldig annerledes.
Siobhan Berry og jeg… Siobhan var etterforskeren.
Vi så på Allyson og tenkte:
"Det vil utgjøre en forskjell." Jeg visste hun også tenkte det.
De skrev notater og så på hverandre over bordet
som om det var veldig viktig informasjon.
Allyson fylte inn så mange tomrom og gråsoner.
Begge kom ut og sa: "Jøss. Det var fantastisk."
Den nye informasjonen fra Allyson Lewis som beskrev atypisk oppførsel fra Ros
både dagene før og etterpå,
disse avvikene fra normen er enorme indikatorer.
Folk avslører seg selv når de gjør noe de ikke har gjort før
og det må forklares.
19.55 ALLYSON TILKALT 1. GANG
Allyson Lewis ga oss informasjon
som brakte Ros inn i dette mye mer
og viste hvor mye hun hadde gjort for å organisere dette.
Og vi kunne finne ting som bekreftet det hun fortalte oss.
Det fikk oss over kneika.
Du bygger en indisiebasert sak med små steiner.
Og du går ut og finner flere steiner
til du får en haug som er stor nok til at du har overbevisende bevis.
Indisier, greit, men sterke bevis.
Med den nye infoen fra Howard Pilmars venn Arnold Brewer
og barnepiken, hadde de nok til å foreta en arrestasjon.
Arrestasjonen fant sted i 2017.
Ros ble arrestert i leiligheten sin klokken 6.00.
Hun bodde med sin daværende kjæreste. Evan Wald ble arrestert samtidig.
Jeg var opprømt!
Jeg kunne ikke tro det, at begge ble arrestert.
Det var på tide, for å si det mildt.
Men det skjedde.
Det skjedde.
27. JANUAR 2019 23 ÅR ETTER DRAPET
Dette er noe jeg har ventet på i over 20 år.
Vi var til stede under rettssaken hver eneste dag.
Den første dagen gikk jeg inn på toalettet,
og Philip var på vei ut.
Sist jeg så ham, var under frokosten, rett etter drapet på Howard.
Da jeg så ham, så han ut som Howard.
Og jeg sa: "Howard." Så like var de.
Han sa ikke et ord til meg. Ikke et ord.
Det var en indisiesak, og hver eneste del betydde noe.
Jeg kunne saken utenat.
Hva enn forsvaret var, var vi klare for det.
Å vitne mot de to var fenomenalt.
Det var en utrolig følelse. Stor tilfredsstillelse.
Jeg så Frank i publikum.
Jeg så at Frank ristet på hodet da jeg vitnet.
Det var fantastisk.
Men det betyr ikke en dritt uten en dom. Det betyr ingenting.
Det var enorme mengder arbeid med dette.
Rettssaken varte i to måneder.
Jeg vasket og skar meg i hånden.
Jeg var ikke klar over
at Howard ble så brutalt drept.
Jeg visste han ble knivstukket, men ikke omfanget
av drapet før jeg hørte det i retten.
Jeg tror Evan angrep Howard bakfra og kuttet strupen hans.
For da ville han ikke kunne skrike.
Og det ville for meg vært første bekymring når du overfaller noen på den måten.
Det var nok det første såret, og så var det fritt frem.
De slaktet ham. De drepte ham ikke bare.
De slaktet ham som en gris i en grisebinge.
Og Ros var på åstedet. De beviste at hun var det.
Jeg beundret virkelig Ros.
Jeg hadde et bilde av henne som jeg trodde var den jeg kjente.
Så da jeg innså
at det var så mye jeg ikke så, var det helt utrolig.
Juryen diskuterte i minst fire dager. Ikke så bra. Jeg forsto det ikke.
STRAFFERETTEN
Reis dere!
Ros og Evan ble erklært skyldige der og da.
Skyldige i forsettlig drap.
Ordet "skyldig" laget ekko i rettssalen.
Det var mektig.
Moren min ropte "skyldig".
Det var eufori.
En følelse av enorm glede for
at vi fikk rettferdighet for Howard etter alle disse årene.
Jeg vet at det aldri hadde blitt rettssak, og langt mindre en dom,
uten Elizabeth Lederer.
Jeg dro tilbake til Frank, som hadde vært så tålmodig i så mange år.
Og han bare…
Det var: "Skyldige! Begge er skyldige!"
Han hadde mobilen fremme og begynte å ringe alle han kjente.
"Skyldig!" Og så ringte han neste.
Det var… Han ventet så lenge på at det skulle skje.
JULI 2019 4 MÅNEDER ETTER DOMMEN
Frank reiste seg for å prate under straffeutmålingen.
Jeg får ikke sove fordi jeg tenker
på frykten Howard følte
i de siste sekundene da han ble slaktet av de to.
Den dagen i mars mistet jeg tre ting.
To kan jeg aldri få tilbake. Sønnen min og bedriften min.
Men jeg mistet også Philip.
Og jeg vet at Philip ikke vil se på meg. Jeg er lei for det,
men jeg vil han skal vite at vi elsker deg og vil ha deg tilbake.
Vær så snill.
Selv om Frank ønsket at de skyldige skulle holdes ansvarlig,
ønsket han aller mest et forhold til Philip.
Jeg fant ut at Philip gikk på London School of Economics.
Jeg visste ikke noe om dette.
Jeg fikk ikke med meg disse fantastiske nyhetene
om denne ungen som vokste opp.
Barnebarnet mitt. Min sønns eneste sønn.
Jeg vil ha ham tilbake. Vi elsker ham, og sånn er det.
Det gjelder fortsatt.
Philip ba dommeren om
en mild dom for moren som drepte faren hans.
Hvordan… Du ber om en mild dom?
Jeg vet ikke.
Jeg hadde ikke hørt Philip prate
før denne domsavsigelsen. Og han pratet om moren.
Hvor flott hun var under oppveksten.
Det eneste hun gjorde, var å fylle ham med hat for familien vår.
Og han klandrer nok meg. Hele familien hennes klandrer nok meg.
Fordi de visste at jeg var på hugget med rettssaken.
Jeg lot dem ikke gå.
Om han vil forsvare henne for drapet på faren…
Greit.
Det må være vanskelig å være ham. Han er det andre offeret i dette.
Etter Howard. Du tror moren din redder deg,
og bestefaren din prøver å skape problemer for moren din,
som ikke har gjort noe.
Og alt dette spilles ut juridisk, i en rettssal.
Og det er ikke slik du ble ledet til å tro i alle de årene.
Det må være veldig vanskelig.
For denne forbrytelsen, for dette drapet,
dømmer jeg dere til 25 år til livstid.
Ros og Evan fikk 25 år til livstid. I den alderen er det er en livstidsdom.
Evan og Ros fikk som fortjent.
De fikk leve fritt i 23 år.
Og nå burde de være innesperret i minst 23 år.
Dommeren leser opp dommen. Philip reiser seg brått.
Forstyrret. Og så gikk han.
Jeg ble invitert til straffeutmålingen.
Jeg kom for sent, og døren åpnet seg,
og foran meg så jeg Howard Pilmar.
Det satte meg ut.
Selv om jeg aldri møtte Howard, hadde jeg sett nok bilder
til å vite hvordan han så ut.
Og den personen var Philip.
Å avslutte en uløst sak er viktig for de som gjør det.
Så tilfredsstillende.
Men for familiene kurerer ikke en dom smerten.
Jeg ser for meg Howard,
frykten han kjente
i de få sekundene han ble knivstukket og slaktet.
Det er den delen du aldri kommer over.
Hver kveld når jeg legger meg, snakker jeg med ham.
Og jeg sa: "Hvordan kunne dette skje med deg?
Hvorfor sa du ikke at du hadde problemer med denne kvinnen?"
Men jeg får ingen svar.
NESTE GANG
Et par år etter drapet på Howard Pilmar fikk vi en sak med syv familier involvert.
Intensiteten var enorm.
Denne saken var ekstremt hjerteskjærende.
Alle ofrene var uskyldige, unge jenter.
Omfanget av forbrytelsene hans forferdet alle.
Han har vært på flukt siden Valentine's Day
etter minst ett drap og to voldtekter, og det kan være mer.
"Seriemordere." Det uttrykket blir ofte brukt.
Han var én av dem.
Tekst: Ida Aalborg