‫באי מנהטן‬
‫ישנם שני צוותי בילוש שחוקרי מקרי רצח:‬
‫מנהטן צפון ומנהטן דרום.‬
‫הם חוקרים את מקרי הרצח‬ ‫הקשים והאכזריים מכולם.‬
‫אלה הסיפורים שלהם.‬
‫בינואר 95' התקבלתי לעבודה אצל משפחת פילמר.‬
‫האוורד ורוז פילמר היו ממש זקוקים‬ ‫למישהי שתעזור להם עם הבן שלהם, פיליפ.‬
‫אחרי שעבדתי אצלם יותר משנה,‬
‫הלכתי לעבודה, נכנסתי לחדר של פיליפ,‬
‫והוא היה בבגדי בית הספר שלו,‬
‫על מיטה מוצעת, בוהה בתקרה.‬
‫והוא אמר, "אבא שלי לא חזר הביתה אתמול".‬
‫ראיתי שהוא נסער.‬
‫קצת אחר כך , עמדתי במבואה,‬
‫ורוז נכנסה עם מבט המום על הפנים.‬
‫ראיתי שהיא בכתה.‬
‫היא פשוט עמדה שם, פשטה את הידיים ואמרה,‬
‫"האוורד מת".‬
‫ואני זוכרת שחשבתי,‬
‫"לא יכול להיות".‬
‫בשנות התשעים,‬ ‫שיעור מקרי הרצח בניו יורק חרג מכל גבול.‬
‫אבל איש עסקים שנרצח‬ ‫בעסק שלו במידטאון במנהטן,‬
‫זה נדיר.‬
‫- ארבע עשרה -‬
‫האוורד פילמר נדקר עשרים,‬ ‫שלושים או ארבעים פעמים.‬
‫לכל אחד הייתה תיאוריה,‬ ‫לאף אחד לא הייתה תשובה.‬
‫התיק לא פוענח,‬ ‫אבל לא סוגרים רצח שלא מפוענח.‬
‫כל תיק לוקח חתיכה קטנה מהנשמה שלך.‬
‫אפשר לעבוד בעבודה הזאת‬ ‫רק אם זה באמת חשוב לך.‬
‫אתה רוצה לגלות את האמת.‬
‫זה מה שבלשים עושים.‬
‫תמיד אהבתי להציץ מאחורי הווילון.‬
‫מה קרה באמת?‬
‫למשפחה חשוב מאוד לדעת מי רצח את אהובם.‬
‫זאת העבודה שלי.‬
‫בניו יורק, משטרת ניו יורק…‬
‫זה הדבר האמיתי.‬
‫- מחלק רצח:‬ ‫ניו יורק -‬
‫- 22 במרץ, 1996‬ ‫7:00 -‬
‫ב-1996 הייתי המפקד‬ ‫של מחלק הרצח מנהטן דרום,‬
‫יחידת הבלשים העסוקה ביותר בניו יורק.‬
‫יותר מאלפיים תיקים בשנה.‬
‫התקשרו אליי מוקדם בבוקר,‬ ‫לפני שהגעתי לעבודה,‬
‫להגיד שהיה רצח בבניין משרדים במידטאון.‬
‫יום שישי. הלכתי לעבודה ברגל.‬ ‫זה היה יום המשכרות.‬
‫הייתי במצב רוח מעולה.‬
‫המכירות הלכו מצוין‬
‫ב"קינג חברה לציוד משרדי בע"מ".‬
‫הגעתי בערך ב-8:20. תמיד הגעתי מוקדם.‬
‫ומחוץ לכניסה לבניין, ברחוב 33,‬
‫עמד עובד שאף פעם לא יצא החוצה.‬
‫הוא תמיד היה במשרד שלו.‬
‫הוא היה בחוץ.‬
‫שאלתי אותו, "אד, למה אתה עומד פה?"‬
‫והוא פנה אלי ואמר, "האוורד מת".‬
‫החשב של קינג הגיע ב-5:30 בבוקר‬
‫ומצא את הגופה של האוורד.‬
‫הוא ירד מיד למטה והתקשר למוקד החירום.‬
‫כשהגעתי לזירת הפשע גליתי‬
‫שקינג הייתה חברה גדולה לציוד משרדי,‬
‫עם חנות בקומה הראשונה,‬
‫ומשרד לעובדים בקומה הרביעית.‬
‫הגופה שלו נמצאה מחוץ למעלית,‬
‫באזור הקבלה בקומה הרביעית.‬
‫- הגופה של האוורד‬ ‫קינג ציוד משרדי, קומה 4 -‬
‫היה לנו קורבן דקירה‬
‫היה הרבה דם.‬
‫בהמשך המסדרון היה כיור שהיה בו דם,‬
‫מה שגרם לך לחשוב שמישהו שטף ידיים‬
‫או שטף את כלי הרצח.‬
‫אני זוכר…‬
‫את ההלם.‬
‫אני זוכר שצרחתי, "לא".‬
‫ובאותו רגע הוציאו את הגופה,‬
‫את הגופה של האוורד.‬
‫כששמעתי שהגופה של האוורד התגלתה במשרד,‬
‫ממש נפלתי מהרגליים.‬
‫הרגשתי, כנראה, כמו שכל הורה היה מרגיש,‬
‫אם הוא היה שומע‬ ‫שהילד שלו מת, במיוחד כתוצאה מרצח.‬
‫אפילו היום אני לא יכול‬ ‫לנסות לבטא את הרגשות שלי.‬
‫האוורד ואבא שלי עבדו ביחד כל יום.‬
‫הם היו קרובים מאוד.‬
‫להאוורד בדיוק מלאו 40.‬
‫הם היו דומים.‬
‫הייתה להם אותה אישיות כיפית.‬
‫מאוד חברותיים, מאוד חביבים.‬
‫כולם אהבו אותם.‬
‫האוורד היה בטח בן ארבע או חמש‬
‫כשהוא בא לחנות בפעם הראשונה.‬
‫הוא תמיד רצה לעבוד בחברה שלי.‬
‫השותף שלי ואני פתחנו עסק‬ ‫לנייר משרדי ב-1 במרץ, 1958.‬
‫ציוד משרדי.‬
‫כל סוג של הדפסה מסחרית.‬
‫דברים כאלה.‬
‫נתתי לו את העסק, משהו כמו…‬
‫חמישה או שישה חודשים לפני שהוא נרצח.‬
‫פרנק היה הרוס בגלל הרצח.‬
‫זה לא טבעי שהורה קובר ילד.‬
‫אני לא יכול לדמיין חיים בלי להיות אבא,‬
‫בלי לראות את הבנים שלי מצליחים,‬ ‫מתפתחים ועושים את מה שהם עושים.‬
‫לא הייתי מחליף את זה בשום דבר.‬ ‫אני חושב ש"אבא" הוא כנראה…‬
‫התואר החשוב ביותר שהיה לי אי פעם.‬
‫השמש זרחה ושקעה…‬
‫בעיניי, האוורד…‬
‫הוא היה כל חיי.‬
‫ניסינו להבין מה קורה.‬
‫עם מי צריך לדבר, מצלמות אבטחה.‬
‫ביצענו הרבה סריקות.‬ ‫ביצענו סריקה ראשונית באותו יום.‬
‫חיפשנו כלי נשק,‬ ‫חיפשנו בערימות אשפה, בפירי מעליות.‬
‫הכסף שלו וכל החפצים‬ ‫האישיים שלו עדיין היו אצלו.‬
‫זה די אמר לנו שלא מדובר בשוד אקראי.‬
‫האוורד נרצח במשרד.‬
‫היו שם שוטרים.‬
‫היה מטריד מאוד אפילו להיות שם.‬
‫הבלשים ביקשו ממני לחפש תיקים של עובדים‬
‫שאולי רצו ברעתו,‬
‫שאולי שנאו אותו, שהיה להם סכסוך איתו.‬
‫מצאתי רק אדם אחד, שעזב בחודשים האחרונים.‬
‫מישהו שעבד במוקד ההעתקים בחנות.‬
‫זה היה תפקיד זוטר.‬
‫זה היה כיוון חקירה.‬
‫הם בדקו אותו.‬
‫הם דיברו עליו עם עובדים‬ ‫אחרים, ואז דיברו גם איתו,‬
‫וראו שזה לא עניין רציני.‬
‫- האוורד פילמר -‬
‫בעיניי, האוורד היה בוס מצוין.‬
‫כשהוא נכנס לחדר, כולם שמו לב.‬
‫הוא היה מחובר לכולנו.‬ ‫האוורד נתן לך תחושה של משפחה.‬
‫הוא היה בשיא…‬
‫ממש בשיא חייו.‬
‫אדם בריא, מצליח, חברותי…‬
‫אדם נפלא.‬
‫ושהוא יירצח? אוי, אלוהים.‬
‫הלכתי לשעה האחרונה של הנתיחה לאחר המוות.‬
‫היו לו יותר מארבעים פצעי דקירה.‬
‫לא כולם היו חודרניים.‬
‫היו חמישה שהיו יכולים להיות קטלניים מספיק‬
‫אפילו אם הם היו היחידים.‬
‫היו גם דקירות לאחר המוות,‬
‫כלומר אחרי שהלב שלו הפסיק לפעום,‬
‫כשהוא היה כבר ממש מת,‬ ‫הוא עדיין נדקר שוב ושוב.‬
‫התקיפה של האוורד הייתה סוערת ומלאת רגש.‬
‫הלכנו להלוויה.‬
‫היו לנו בלשים שבאו בגלוי.‬
‫הפגנו תמיכה במשפחה בכך שהיינו שם.‬
‫אבל בנוסף אתה גם מחפש אינטראקציות מוזרות‬
‫בין כל שני אנשים, בסדר?‬
‫זה יכול להיות משהו פשוט‬ ‫כמו אישה, לא הרעיה, שמשתגעת,‬
‫או שני אנשים שמתווכחים.‬
‫בנוסף, היינו גם מחוץ להלוויה‬
‫וצילמנו כל מי שנכנס או יצא.‬
‫כדי שאם במקרה יהיה משהו,‬ ‫נוכל אחר כך לחזור לסרטון.‬
‫היו יותר מאלף אנשים בהלוויה.‬
‫זה היה די מפחיד.‬
‫בדת היהודית, אחרי ההלוויה,‬
‫אנשים באים לבקר בבית של האדם שמת,‬
‫וככה הם מביעים תנחומים.‬
‫זה נקרא "שבעה".‬
‫אשתו של האוורד, רוז,‬ ‫ביקשה לארח את השבעה בבית שלנו,‬
‫כי אם זה היה בדירה שלהם‬ ‫זה היה מעציב את פיליפ.‬
‫ובאופן טבעי, הסכמנו.‬
‫פיליפ אהב את אבא שלו, ואבא שלו מת עליו.‬
‫פיליפ היה בן שמונה.‬
‫חכם מאוד יחסית לילד בן שמונה.‬
‫הוא היה ילד דברן במיוחד,‬ ‫ושמח, פשוט מלא מרץ.‬
‫לראות איך פיליפ השתנה‬ ‫אחרי שהוא איבד את אבא שלו…‬
‫החיוניות שלו נעלמה.‬
‫הפטפטנות שלו נעלמה.‬
‫הביטחון העצמי שלו היה שונה.‬
‫אז כל הדברים שראיתי בו כילד קטן ואמיץ,‬
‫כל זה נשלל ממנו. כל זה נלקח ממנו.‬
‫הוא היה בודד בלי אבא שלו.‬
‫אחרי השבעה, רוז הגיעה למשרד.‬
‫והיא הביאה איתה שני אנשים‬ ‫מחברה גדולה לציוד עסקי.‬
‫היא סיכמה איתם שהיא תמכור להם את העסק.‬
‫היא לא יכלה לנהל את העסק.‬
‫היא לא ידעה שום דבר על ציוד משרדי.‬
‫הרגשנו רגשות מעורבים.‬
‫"היא מוכרת את העסק? אוי, לא. מה זה אומר?"‬
‫היינו קרובים למחזור‬ ‫של מיליון דולר בחודש באותה תקופה.‬
‫היו לנו בערך 15 אנשי מכירות.‬
‫בלעדינו לא היה עסק, לא היו לקוחות.‬
‫ואמרנו להם, "אם תיקנו‬ ‫את העסק, כולנו נעזוב".‬
‫וככה אנחנו קנינו ממנה את העסק.‬
‫פרנק הסביר לנו‬ ‫את הדינמיקה של העסק ואמר לנו מי הוא מי.‬
‫כי זה חלק ממה שצריך לעשות,‬ ‫צריך אפילו להבין איך העסק עובד,‬
‫ומי אחראי על מה.‬
‫תשאלנו את כל מי שעבד אצל האוורד.‬
‫תשאלנו חמישים או שישים עובדים.‬
‫כל אחד מהם בטח תושאל פעמיים או שלוש.‬
‫אלה 180 תשאולים.‬
‫הבלשים, בחריצות הראויה,‬
‫תשאלו את כולנו פעמיים.‬
‫הפעם הראשונה הייתה שטחית מאוד…‬
‫בפעם השנייה, נדמה לי שהוא שאל אותי,‬
‫"האם שמעת פעם ויכוח כלשהו?"‬
‫בחמש וחצי, יום לפני שמצאנו‬ ‫את הגופה של האוורד, שמעתי‬
‫את הצד של האוורד בוויכוח פראי, אכזרי,‬
‫בינו לבין רוז.‬
‫הוא צעק וצרח.‬
‫האוורד צרח לתוך הטלפון,‬
‫"חתיכת ז-ו-נ-ה מז***".‬
‫אמרתי לעצמי,‬
‫"קשה לחזור מדבר כזה בנישואים".‬
‫רוז הייתה הבחורה הראשונה של האוורד,‬
‫אם אתם מבינים אותי.‬
‫הם למדו ביחד בתיכון, ואז עברו לגור ביחד.‬
‫לפני שהבנתי מה קורה, הם התחתנו.‬
‫הייתה חתונה יהודית גדולה ויפה, בזמנו.‬
‫עשינו מסיבה יפה.‬
‫האוורד היה מאושר מאוד.‬
‫לי לא היה מושג‬ ‫על שום סוג של בעיות בנישואים שלו.‬
‫בכל מצב, אתה מחפש עוד עדים.‬
‫דיברנו עם חברים‬ ‫וקרובי משפחה, והדברים התבררו.‬
‫הנישואים לא היה כל כך טובים.‬
‫חשבנו שאולי היה רומן,‬
‫שיכול לספק מניע.‬
‫מי יודע אם להאוורד פילמר הייתה חברה?‬
‫אולי הוא אמר, "זהו זה, זה נגמר.‬
‫"אני נשוי, ואת לא תקבלי את הכסף",‬
‫או מה שזה לא היה,‬
‫והיא התפוצצה ודקרה אותו? אי אפשר לדעת.‬
‫לכן משרטטים מעגל סביב הקורבן,‬
‫ומבררים מה קרה בחיים שלו באותה תקופה,‬
‫כדי לשלול את האפשרות שזה מה שקרה.‬
‫היו מספר נשים‬
‫שזיהינו במהלך החקירה,‬ ‫שניהלו יחסים מזדמנים עם האוורד.‬
‫אני לא יודע אם הם היו מיניים,‬
‫אבל הם היו קצת יותר מסתם "שלום".‬
‫שמעתי את אותן שמועות.‬
‫אף פעם לא ראיתי את האוורד עם אף אחת אחרת.‬
‫האוורד אף פעם לא סיפר שהוא עם מישהי אחרת.‬
‫אף אחד, בשמונה השנים שלי שם,‬ ‫לא אמר לי, "ראיתי את האוורד עם …"‬
‫אז זאת הייתה שמועה.‬
‫תשאלנו את הנשים האלה,‬ ‫וגילינו שהוא היה פלרטטן,‬
‫אבל לא מצאנו כלום.‬
‫יש אנשים שנכנסים לתסכול כשהם בודקים כיוון‬
‫שלא מניב פירות, כיוון שנשלל.‬
‫אבל זה בעצם טוב מאוד,‬
‫כי עכשיו לא צריך לחזור אליו,‬ ‫וזה לא חוזר לרדוף אותך אחר כך.‬
‫במהלך חקירת מותו של האוורד,‬
‫גילנו שהאוורד היה חדור מוטיבציה.‬
‫פרנק נתן להאוורד הרבה קרדיט‬
‫על כך שהוא העלה את העסק לרמה אחרת.‬
‫האוורד היה בעל חזון.‬
‫הוא הקים בר קפה‬ ‫במקום שהיה בעצם חנות לציוד משרדי.‬
‫לפני סטארבאקס, כבר היה "פיליפ'ס".‬ ‫לפני הכול, כבר היה פיליפ'ס.‬
‫אנשים עמדו בחוץ וחיכו בתור,‬
‫כדי לקנות קפה הפוך, קפוצ'ינו ואספרסו.‬
‫בזכות בר הקפה‬ ‫היה לנו מגזר חדש לגמרי של קונים.‬
‫הוא כל כך הצליח,‬ ‫שהוא פתח עוד אחד בקרנגי הול.‬
‫אמרתי, "לא תמצא בניו יורק אנשים‬
‫"שהולכים ברחוב ושותים קפה".‬
‫לא יכולתי לדמיין את זה,‬
‫אבל זה מוכיח מה אני ידעתי ומה האוורד ידע.‬
‫האוורד קרא לבר הקפה על שם הבן שלו, פיליפ.‬
‫"פיליפ'ס קופי בר".‬
‫זה היה עסק משפחתי.‬
‫עבדתי עם אשתו, רוזלין,‬
‫ברחוב 56 מערב, ליד קרנגי הול.‬
‫ואחיה של רוז, אוון, עבד בבר הקפה ברחוב 33.‬
‫גילינו שהאוורד לא אהב‬ ‫במיוחד את אחיה רוזלין, אוון.‬
‫אוון עבד בקפה פיליפ'ס‬
‫שהיה בתוך החנות של "קינג ציוד משרדי".‬
‫האוורד העסיק את אוון,‬ ‫שהיה מובטל, כטובה לרוז.‬
‫רוז ואוון ניהלו את שני בתי הקפה.‬
‫התחלתי לעבוד בקפה פיליפ'ס ב-94'.‬
‫הוא התחיל מעט אחריי.‬
‫אני לא חושבת‬ ‫שהאוורד רצה שאוון ינהל את בית הקפה.‬
‫כי…‬
‫הוא היה של האוורד.‬
‫ואני חושבת שאוון השתלט עליו.‬
‫כאילו, "זה שלי".‬ ‫אתם מבינים? אבל זה לא נכון.‬
‫בערך כשהתחלתי לעבוד אצל משפחת פילמר,‬
‫פיליפ אמר, "בואי נלך לבית הקפה".‬
‫כשהגענו, רוז הסבירה לאוון‬
‫איך האוורד רוצה‬ ‫שהמאפים יהיו מסודרים בארון התצוגה.‬
‫אוון איבד את זה, פתח את הארון,‬
‫שלף ממנו מגש, זרק אותו, ואמר,‬
‫"לא מעניין אותי איך האוורד רוצה שזה יהיה".‬
‫הייתי ממש המומה.‬
‫במיוחד כי הוא התנהג ככה מול האחיין שלו,‬
‫מול לקוחות.‬
‫זה השאיר עליי רושם ראשוני חזק.‬
‫- תחנת מידטאון דרום -‬
‫אחרי השבעה, הזמנו‬ ‫את רוזלין ואת אוון לחקירה.‬
‫רצינו לדעת את לוח הזמנים של רוז‬
‫ואת לוח הזמנים של אוון בליל הרצח.‬
‫הם אמרו לנו שהאוורד ואוון‬ ‫הלכו באותו יום ביחד לחדר הכושר‬
‫כדי לדון בקידום שלו, אפשר לומר, בחברה.‬
‫אוון רצה לדלג מבית הקפה‬
‫למכירות בחברת הנייר,‬
‫כי אנשי המכירות יכלו‬ ‫להרוויח אז סכומים גדולים.‬
‫בעיניי, אוון היה מאוד בלתי נגיש.‬
‫כשהיו מדברים איתו, הוא היה נוהם.‬
‫הוא היה נוהם "שלום" או "להתראות".‬
‫בהחלט לא נראה שיש לו עתיד בעסק שלנו.‬
‫אז אחרי הפגישה במכון הכושר,‬
‫האוורד ואוון נפגשו עם רוזלין במשרד.‬
‫בגלל שהיה מסובך להפעיל את מערכת האזעקה,‬
‫רוז לא ידעה איך לסגור את העסק.‬
‫לכן האוורד חזר, כדי לסגור.‬
‫אוון ורוז השאירו את האוורד לבד בעבודה.‬
‫הם האחרונים שראו אותו בחיים.‬
‫אם אשתו וגיסו עזבו אותו‬ ‫בערך בשמונה בערב, והוא היה בסדר,‬
‫ואז הוא נמצא בחמש בבוקר,‬
‫מי בא בין שמונה בערב‬ ‫לחמש בבוקר ועשה לו את זה?‬
‫תזכרו שאז לא היו מצלמות אבטחה בכל מקום,‬
‫ולא היו לנו סרטי אבטחה מהמשרד.‬
‫לא מצאנו את כלי הרצח.‬
‫אבל השוטר שהיה בזירה, השוטר במדים,‬
‫כתב בפנקס שלו שלאוון היו חתכים ביד שמאל,‬
‫ושהוא היה שמאלי.‬
‫כשמישהו נדקר פעמים רבות, כמו האוורד פילמר,‬
‫דם הוא כמו שמן. הוא נמרח על ידית הסכין,‬
‫וכמעט תמיד הדוקר נפצע,‬
‫כי הוא לא מצליח להחזיק את ידית הסכין,‬
‫כי היא חלקה מדי.‬
‫אוון אמר שהוא אסף כלים‬ ‫שנשברו ערב או שניים קודם לכן.‬
‫החתכים לא ממש התאימו לסיפור,‬
‫אבל היינו צריכים עוד ראיות.‬
‫קיווינו למצוא עוד טיפת דם‬
‫שלא הייתה של האוורד.‬
‫אני זוכר שדיברתי עם חוקר מקרי המוות‬ ‫שהיה אחראי על המעבדה,‬
‫והוא היה אומר,‬
‫"אפשר לבצע בדיקת דנ"א,‬ ‫אבל אחר כך לא תישאר לנו דגימה.‬
‫"אז צריך לחכות עם הדגימה,‬
‫"כי אני חושב שהטכנולוגיה תתקדם,‬
‫"ונוכל לבצע בדיקה טובה יותר בעתיד".‬
‫- מאי 1996‬ ‫חודשיים אחרי רציחתו של האוורד פילמר -‬
‫בערך חודשיים אחרי תחילת החקירה,‬
‫גילינו שקפה פיליפ'ס‬ ‫היה חייב מיסים בסך של 14,500 דולר.‬
‫14,000 דולר לא ממש מספיקים‬
‫כמניע למעשה כזה, עבור רובנו.‬
‫אבל זה היה משהו שצריך להיות מודעים אליו,‬
‫שהייתה בעיה כלכלית כלשהי.‬
‫ואז גילינו לגבי המעסיק הקודם של רוז,‬
‫בין 91' ל-95'…‬
‫היא גנבה ממנו צ'קים בסכום של 160,000 דולר.‬
‫רוז הייתה שיננית,‬
‫והיא טיפלה בשבילו גם בחלק מהנהלת החשבונות.‬
‫כשגילינו שהנישואים לא כל כך מוצלחים,‬
‫כשגילינו שהיא חייבת למדינה 14,500,‬
‫ו-160,000 לרופא השיניים,‬
‫התחלנו להסתכל על הדברים אחרת.‬
‫והצד השני של זה,‬
‫כשמדברים עם אנשים על הכסף,‬
‫הדבר שהיא אמרה הכי הרבה היה,‬
‫"אל תגידו להאוורד.‬ ‫הוא יעזוב אותי. הוא ייקח ממני אל פיליפ".‬
‫היא ירשה 1.2 מיליון דולר מביטוח החיים.‬
‫היא ירשה את חברת קינג, את קפה פיליפ'ס,‬
‫את הדירה בבעלותם ברחוב 72 מזרח,‬
‫את בית הקיץ במילרטון, ניו יורק,‬
‫חלק בבקתת סקי בוורמונט ואת פיליפ.‬
‫זה שינה את המיקוד שלנו עוד קצת.‬
‫ואז גילינו שייתכן שהאוורד חשב על גירושים.‬
‫והעובדה שיש יותר ממקור אחד‬
‫שאומר לנו שהוא חושב על גירושים‬
‫הפכה את זה למעניין מאוד.‬
‫אם היו גירושים,‬
‫רוז לא הייתה רוצה לוותר על פיליפ.‬
‫גם האוורד לא היה מוותר על פיליפ,‬ ‫כי פיליפ היה הכול בשבילו.‬
‫ככל שהזמן חלף, הייתי‬ ‫משוכנע שפיליפ הוא הסיבה לרצח.‬
‫זאת בטוח הייתה רוז.‬
‫אני לא יכול לחשוב‬ ‫על אף אחד אחר שהיה לו מניע.‬
‫רוז אמרה לי שהיא ואוון עדיין נחקרים,‬
‫ושפרנק עושה בלגן גדול.‬
‫היא אמרה, "פרנק לא רוצה לדבר איתי,‬
‫"הוא כועס, וחושב שאני עשיתי את זה".‬
‫אני זוכרת שחשבתי‬
‫שזה מוזר שהסבא כועס עליה.‬
‫אני האמנתי שאוון‬ ‫היה מעורב במותו של האוורד.‬
‫לא באמת חשבתי שהיא הייתה מעורבת.‬
‫אני זוכרת שהייתה לי שיחה איתה,‬
‫ורוז אמרה שאני צריכה לבחור‬ ‫בין קשר איתה ועם פיליפ לבין ההורים שלי.‬
‫הייתי בת 24.‬ ‫כל אחת הייתה בוחרת בהורים שלה.‬
‫היה לי קשה להבין למה אני צריכה לבחור.‬
‫ואחרי השיחה הזאת,‬ ‫יותר לא ראינו אותה ואת פיליפ.‬
‫אבא שלי איבד את הבן שלו, ואז את הנכד שלו.‬
‫וקשה כשאי אפשר לראות מישהו,‬ ‫שאתה יודע שהוא עדיין בחיים.‬
‫וזאת לא הייתה בחירה של פיליפ.‬
‫אמא שלו בחרה בשבילו.‬
‫חודשים ספורים לאחר הרצח של האוורד,‬
‫רוז עצרה את התקשורת‬ ‫בין פיליפ לביני, לבינינו.‬
‫זה יותר מסתם סיפור טרגי.‬
‫כל המשפחה התפרקה.‬
‫אני חושב שהכאב של איבוד הקשר עם הנכד,‬
‫שכל כך נראה כמו האוורד ודומה לו,‬
‫בטח הכאיב לו מאוד.‬
‫אני לא יכול לדמיין‬ ‫איזה מתח זה מטיל על המשפחה.‬
‫אני…‬
‫האוורד, אני ופיליפ‬ ‫היינו הולכים לאכול ארוחת בוקר‬
‫פעם בשבוע לפני בית הספר.‬
‫היינו הולכים לכל משחק‬ ‫של הריינג'רס ולמשחקים של היאנקיס.‬
‫ואני חושב על זה הרבה.‬
‫אף אחד לא יודע איך אני מרגיש‬ ‫כשאני לא יכול לראות את הנכד שלי.‬
‫כי זה הבן של הבן הבכור שלי.‬
‫הבן של הבן היחיד שלי.‬
‫- מרץ 1997‬ ‫שנה אחרי רציחתו של האוורד פילמר -‬
‫הייתי משוכנע, בגלל הנסיבות,‬ ‫שאוון ורוזלין היו מעורבים,‬
‫אבל ידעתי שאנחנו צריכים יותר מזה.‬
‫אז ביצענו סריקה כעבור שנה.‬
‫וביום השנה לרצח תלינו מודעות‬
‫בזירת הרצח ובבית הקפה ברחוב 56.‬
‫- מגדל קרגני הול -‬
‫לעתים קרובות, רוצחים חוזרים‬ ‫כדי לחוות מחדש את הפנטזיה‬
‫או להביע תנחומים בצורה כלשהי,‬
‫או להפגין כבוד ליצירה שלהם, כעבור שנה.‬
‫והמודעות נתלשו.‬
‫ראינו בזה הזדמנות של ממש.‬
‫אז תלינו את המודעות שוב,‬
‫והתארגנו כדי לצפות במקום.‬
‫ומי תלש אותן?‬
‫הם הציבו ניידת מעקב, וגילו שאלה היו‬
‫אחותה של רוז ואחיה, אוון,‬ ‫שתלשו את המודעות.‬
‫אני חושב שאף אחד‬ ‫לא היה אוהב לראות את המודעות האלה,‬
‫כשהוא זה שמחפשים, הוא הרוצח.‬
‫הסיבה שהם נתנו הייתה שזה מפריע לעסק,‬
‫מה שפשוט זעזע אותנו.‬
‫הייתי מתקשר למשטרה כל יום.‬
‫לפעמים פעמיים ביום או יותר.‬
‫פעם אחת רוג'ר פרינו אמר לי, "פרנק, תקשיב.‬
‫"אני אודיע לך כשניתקע בקיר".‬
‫התובע המחוזי לא רצה להגיש אישום.‬
‫לא היו לו די ראיות, הן היו נסיבתיות.‬
‫שלוש שנים אחרי רציחתו של האוורד פילמר,‬
‫החקירה עדיין נמשכה,‬
‫ואני חושבת שהשוטרים‬ ‫הרגישו שהם לא מתקדמים לשום מקום.‬
‫אבל למרות שחשדנו ברוז שהיא רוצחת,‬
‫היא מעלה בכסף,‬
‫אז הם עצרו אותה בחשד למעילה.‬
‫אולי הם קיוו ללחוץ עליה,‬
‫כדי שהיא תיתן להם את אוון‬ ‫או תודה במשהו, אבל היא לא עשתה את זה.‬
‫עורכי הדין שלה תזמנו הכול היטב.‬ ‫גזר הדין נדחה פעם אחת.‬
‫במועד מסירת גזר הדין,‬ ‫היא כבר החזירה את הכסף.‬
‫אז היא הועברה לשירות המבחן.‬
‫היא שילמה, והיה לה כסף,‬ ‫כי היא קיבלה את כספי הביטוח,‬
‫ואת שאר הדברים שהיא קיבלה בזכות הרצח.‬
‫שלוש שנים אחרי שהווארד נרצח,‬
‫הייתה התקדמות בתחום הטכנולוגיה והדנ"א.‬
‫הייתה טיפת דם בין הכיור‬ ‫לבין המקום שבו הגופה עצמה נמצאה.‬
‫התברר שטיפת הדם הזאת הייתה של אוון.‬
‫זה היה מידע מעניין למדי.‬
‫למרבה הצער, הייתה עדיין בעיה,‬
‫כי הטיפה הייתה יכולה‬ ‫להיות מכמה ימים לפני הרצח, נכון?‬
‫הייתה לו גישה למקום הזה.‬
‫לכן קשה כל כך‬ ‫לחקור מקרים של אלימות במשפחה.‬
‫כי הרבה פעמים,‬
‫לרוצח הייתה יש גישה‬ ‫לקורבן ולאזור הרבה לפני הרצח.‬
‫כל הראיות הצביעו‬ ‫לעבר רוזלין פילמר ואחיה, אוון.‬
‫לא עלה שום דבר שהוביל אותנו לכיוון אחר.‬
‫שום דבר.‬
‫הצופים יחשבו שזה תיק פשוט,‬
‫על סמך מה שהם שומעים.‬
‫אבל הוא לא פשוט מבחינת החוקים,‬
‫ובצדק.‬
‫אתה צריך להיות מסוגל‬ ‫להוכיח את הדברים מעבר לכל ספק סביר.‬
‫לא כדאי לעצור מישהו‬ ‫אם לא מוכנים ללכת לבית המשפט,‬
‫ללכת למשפט, לחבר מושבעים גדול.‬
‫היה לנו ברור שאנחנו צריכים עוד.‬
‫יום אחד, פרינו בא אליי.‬
‫הוא אמר לי, "פרנק, אני חושב שנתקעתי בקיר".‬
‫פרסמתי הספד ב"ניו יורק טיימס",‬
‫בכל שנה, ביום השנה לרציחתו של האוורד.‬
‫אולי מישהו אי שם‬ ‫יספר לי מה ידוע לו על המקרה.‬
‫גם אחרי שפרינו כבר לא היה‬ ‫המפקד האחראי על חקירת הרצח,‬
‫המשכתי להתקשר למידטאון דרום כמעט בכל יום.‬
‫לא הסכמתי לוותר.‬
‫אבל שלי חשב שיום אחד התיק יפוענח.‬
‫זה מה שגרם לו לקום מהמיטה בכל יום.‬
‫"יום אחד התיק יפוענח.‬
‫"אנחנו נתפלל. התיק יפוענח."‬
‫ההתמודדות עם זה, עם העובדה שהאוורד מת…‬
‫והרוצחים מסתובבים חופשיים.‬
‫זה כאב שמכרסם בך.‬
‫כל השנים האלה,‬ ‫היינו יוצאים לארוחות ערב עם חברים,‬
‫והם רצו רק לשמוע מה חדש.‬
‫הם חיפשו מידע על התיק.‬
‫הייתי יושב איתם ואומר,‬
‫"יכול להיות שהם יוכלו לצאת מזה בלי עונש?"‬
‫- אפגניסטן‬ ‫17 שנים אחרי רציחתו של האוורד פילמר -‬
‫ב-2013 שירתי עם חיל הנחתים כיועץ אזרחי.‬
‫אני חושב שרגשות האשמה של ניצולי ה-11.9‬
‫הם שגרמו לי לטוס למזרח התיכון‬
‫לשבע שנים וחמישה סבבי שירות.‬
‫בסבב האחרון שלי, התקשרו לומר לי‬
‫שהתיק של האוורד פילמר נפתח מחדש.‬
‫יש מעט מאוד תיקים שאני ממשיך לחשוב עליהם‬
‫כי הם לא פוענחו, אבל התיק הזה היה מספר 1.‬
‫אני חושב שלכל בלש עלי אדמות יש תיק‬
‫שחמק ממנו מסיבה כלשהי,‬
‫והוא הופך למובי דיק של הקריירה שלהם.‬
‫אז אתה תמיד חושב עליו.‬
‫אנשים לא אוהבים‬ ‫שיחידת התיקים הקרים מתערבת.‬
‫הם פוחדים שתהיה ביקורת על החקירה.‬
‫זה לא הדאיג אותי.‬
‫ב-2013 הייתי כשלוש שנים‬ ‫אחרי הפרישה מהמשטרה,‬
‫ועבדתי במשרד התובע המחוזי בניו יורק‬
‫כסגן החוקר הראשי במחלקת המשפטים.‬
‫רוב מוני הוא אחד‬ ‫מהבלשים החכמים בכל הזמנים.‬
‫הוא התבקש לייעץ או לתת הכוונה.‬
‫כשהתקשרו אליי באפגניסטן,‬
‫חשבתי שזה מצוין שהתיק של פילמר עדיין חי,‬
‫ושמישהו יבחן אותו בעיניים רעננות.‬
‫אני זוכר שהסברתי איך כל הראיות הצביעו‬
‫לעבר רוזלין פילמר ולעבר אחיה, אוון.‬
‫כשעובדים על תיק קר, אי אפשר להתמקד‬
‫בכיוון שבו התמקדו במקור,‬ ‫כי זה לא נגמר כמו שצריך.‬
‫אז צריך לבדוק את הכול מההתחלה.‬
‫אם היינו צרי אופקים‬ ‫במובן כלשהו ופספסנו משהו,‬
‫אז בואו נגלה את האמת.‬
‫לדעתי זה מצוין שעיניים חדשות‬ ‫בוחנות את התיק.‬
‫התיק היה בידיים טובות.‬
‫- משרד התובע הכללי‬ ‫מחוז ניו יורק -‬
‫יום אחד, ליז התקשרה אליי,‬
‫ואמרה לי שהיא עובדת על התיק.‬
‫בפעם הראשונה שפגשתי את ליז לדרר,‬
‫היינו במשרד שלה, שהיה מלא ארגזים,‬
‫ועל כולם היה כתוב "פילמר".‬
‫אני יודע שהיא עבדה על התיק קשה מאוד.‬
‫יש המון דברים לעשות‬ ‫לפני שמתחילים לפענח את התיק.‬
‫צריך לקרוא כל נייר. צריך לצפות בכל סרטון.‬
‫צריך לדבר עם כל אדם שאפשר למצוא.‬
‫המשכנו לעבור על הארגזים.‬
‫היה פתק שנכתב עליו השם "ארנולד ברוור".‬
‫איתרנו אותו.‬
‫הוא היה חבר קרוב מאוד של האוורד.‬
‫האוורד פילמר היה אמור‬ ‫לפגוש חבר בשם ארנולד ברוור‬
‫ולצפות במשחק NCAA, והוא לא הגיע לפגישה.‬
‫הוא אמר, "האוורד אמר לי‬ ‫שהוא הולך למכון עם גיסו,‬
‫"אבל הוא יבוא מיד אחר כך".‬
‫גם אוון וולד וגם רוז פילמר אמרו למשטרה‬
‫שאוון והאוורד חזרו מהמכון‬ ‫בסביבות שמונה בערב,‬
‫ושהאוורד התכוון להישאר במשרד ולעבוד.‬
‫מתברר שארנולד ברוור קבע‬ ‫עם האוורד פגישה לאותו ערב,‬
‫ממש לאותו רגע.‬
‫אז האוורד לא התכוון להישאר לעבוד.‬
‫ארנולד ברוור סגר את חלון הרצח‬
‫וצמצם אותו לפרק הזמן הקצר ביותר שיש.‬
‫במהלך החקירה גילינו שבליל הרצח‬
‫רוז התקשרה אל האוורד במשרד,‬ ‫והשאירה הודעה קולית.‬
‫היי, האוו, עכשיו בערך רבע לעשר.‬
‫פיליפ ואני רצינו לדעת אם אתה עדיין בעבודה,‬
‫או אם הלכת לאיזה בר כמו שאמרת שאתה רוצה,‬
‫כדי לצפות ב-NCAA.‬
‫בכל מקרה, הגעתי הביתה בערך ב-8:10 או 8:15.‬
‫תתקשר אליי, תגיד לי מתי תחזור הביתה.‬
‫היא מוסרת הרבה יותר פרטים‬ ‫ממה שהיית משאירה למישהו‬
‫שכרגע דיברת איתו‬ ‫ושאת מצפה לראות בעוד חצי שעה.‬
‫אני זוכר ששמעתי את ההודעה הקולית.‬ ‫כשמתחילים להסתכל על הכול…‬
‫לא היה דבר אחד שהיה מספיק בפני עצמו.‬
‫אבל כשמתחילים לחבר‬ ‫את כל הראיות הנסיבתיות ביחד,‬
‫הן משרטטות נתיב אחד,‬
‫לכך שאוון ורוזלין הרגו‬ ‫את האוורד באותו לילה.‬
‫אחרי שבחנו את כל הראיות,‬
‫ודיברנו עם רבים מחבריו של האוורד,‬
‫היינו בטוחים‬ ‫שרוז פילמר ואוון וולד עשו את זה.‬
‫רון טאקר שמע את האוורד‬ ‫מקלל את אשתו. הוא זעם עליה.‬
‫זה קרה בחמש וחצי.‬
‫הוא קרא לה בכל מיני שמות.‬
‫באותו לילה היא משאירה את ההודעה.‬
‫והיא מסיימת אותה ב"אוהבת אותך, האווי".‬
‫יש משהו מחושב מאוד בהודעה הקולית הזאת.‬
‫היא יודעת שהיא משאירה ראיה.‬
‫ראיה שתראה,‬
‫"התגעגעתי אליו, חשבתי שהוא בחיים,‬ ‫התקשרתי ואמרתי שאני אוהבת אותו".‬
‫בהתחשב בתזמון, האוורד כבר שכב מת על הרצפה.‬
‫רוז יצרה את כל הסיפור.‬
‫היא יצרה את התרחיש הזה‬ ‫כדי שיהיה אפשר לרצוח את האוורד.‬
‫אלמלא היא, זה לא היה קורה.‬
‫רוז תכננה שהיא תקבל את כספי הביטוח,‬
‫את העסקים, את בית הקיץ‬ ‫ואת החלק בבקתת הסקי.‬
‫היא תקבל משמורת בלעדית על הבן שלהם.‬
‫אבל אחרי שזה התברר לנו,‬
‫הבנו שאנחנו צריכים‬ ‫להיות מסוגלים להוכיח את זה בבית משפט.‬
‫לאוון היו חתכים, הדם שלו היה בזירה,‬
‫ויש לנו מאה אנשים‬ ‫שיודעים עד כמה אוון שנא את האוורד.‬
‫היינו צריכים למצוא‬ ‫ראיות שיקשרו את רוז לרצח,‬
‫כדי שנוכל להגיש אישום נגד שניהם.‬
‫מיס לדרר אמרה לי,‬
‫"אני יודעת שנתפוס את אוון, אבל‬ ‫אני לא יכולה להבטיח שום דבר בקשר לרוז".‬
‫אבל בטחתי בה מאוד.‬
‫הבנו שהיחידה שנשארה הייתה השמרטפית.‬
‫אמרתי, "צריך למצוא את השמרטפית".‬
‫אליסון לואיס חייתה בתוך המשפחה.‬
‫היא ידעה איך דברים עבדו בדרך כלל,‬
‫והיא הייתה יכולה לספר לנו‬ ‫דברים שלא היינו יודעים אחרת.‬
‫כבלשים, דיברנו עם השמרטפית‬ ‫בשלב מוקדם בחקירה,‬
‫ולא הרגשנו שקיבלנו ממנה הרבה שיתוף פעולה.‬
‫אני חושב שבאותו זמן‬ ‫היא הייתה אישה צעירה מאוד, ו…‬
‫וייתכן שהיא לא חשבה בבהירות על ההשלכות.‬
‫בתור בת 21, החקירה משטרתית הייתה מפחידה.‬
‫בסך הכול עניתי להם כמיטב יכולתי.‬
‫השאלות היו בעיקר על האוורד,‬
‫ולא הייתה לי הרבה תקשורת עם האוורד.‬
‫ואז מצאתי עבודה ביפן, ועזבתי את המדינה.‬
‫לא שמרתי על קשר עם רוז.‬
‫כעבור עשרים שנה מישהי התקשרה אליי.‬
‫וכאילו, "וואו".‬
‫והיא אמרה, "אני רוצה לדבר איתך‬ ‫על הרצח של האוורד פילמר".‬
‫אליסון לואיס אמרה‬ ‫שהיא רוצה שניפגש במשרד של עורך הדין שלה.‬
‫שאלתי את עצמי מה היא חשבה‬ ‫שהיא עשתה שהיה לא בסדר,‬
‫אם היא רצתה שיהיה שם עורך דין.‬
‫אבל כשהיא נכנסה, היא הייתה מקסימה.‬
‫היא פשוט שפכה את הלב.‬
‫וזה היה מרתק.‬
‫קיבלנו הצצה לעולם שלא היינו מכירים אחרת.‬
‫כשנפגשתי איתם,‬ ‫ליז שאלה, "איך היה שם בדרך כלל?‬
‫"ספרי לי על שבוע רגיל בחיים.‬
‫"ספרי לי על הבית שלהם".‬
‫אצל בני הזוג פילמר, ואצל פיליפ,‬ ‫הכול נעשה על פי לוח זמנים קפדני.‬
‫מדוקדק.‬
‫בכל הזמן שבו עבדתי אצל רוז,‬ ‫היא הקפידה מאוד על זמנים.‬
‫היא תיארה כל מה שקשור לדירה ולאורח החיים,‬
‫ועל האופן שבו רוז ניהלה את הבית.‬
‫וכששאלנו,‬
‫"היה משהו יוצא דופן בשבוע שבו הוא נרצח?"‬
‫היא אמרה, "זה לא שקרה משהו יוצא דופן,‬
‫"אלא כמה דברים קרו בפעם הראשונה".‬
‫בשבועות שלפני הרצח של האוורד, רוז אמרה לי,‬
‫"אני אצטרך שתעבדי‬ ‫עד מאוחר בעוד כמה שבועות".‬
‫ואז, בליל הרצח,‬
‫רוז אמרה לי שהיא תיפגש עם אוון ועם האוורד,‬
‫במשרדי קינג, באותו לילה, בענייני כספים.‬
‫לקחתי את פיליפ לאימון הוקי.‬
‫היה לו אימון של בערך שעתיים,‬ ‫ארבעה ערבים בשבוע.‬
‫ואז שמעתי את השם שלי ברמקול.‬ ‫היא ביקשה לקרוא לי.‬
‫זה לא קרה אף פעם. זאת הייתה פעם ראשונה.‬
‫היא שאלה, "איך הולך שם?"‬
‫אמרתי, "אנחנו עדיין במשחק האימון‬ ‫הראשון, והם מדברים על המשחק הבא".‬
‫היא אמרה, "בסדר, נשמע טוב".‬
‫היא אמרה שגם השיחה הזאת‬ ‫הייתה מוזרה, כי לא היה לה מה להגיד.‬
‫אולי עשרים או שלושים דקות אחר כך,‬
‫שוב שמעתי ברמקול שקוראים לי לדלפק הקבלה.‬
‫התקשרתי אליה שוב.‬
‫ורוז לא ממש אמרה משהו משמעותי,‬
‫חוץ מאשר "אם לא אהיה שם‬ ‫כשהוא יסיים את משחק האימון,‬
‫"תיקחי את המכונית בחזרה הביתה.‬
‫"אני לא יודעת אם אבוא או לא,‬ ‫כי לא סיימנו פה".‬
‫היא אמרה, "לא סיימנו פה",‬
‫ובהקשר של מה שהם עשו באמת,‬
‫זה פשוט מצמרר בעיניי.‬
‫זה מה שהיה ממש יוצא דופן במקרה שלה.‬
‫היא תמיד ידעה מתי היא תגיע הביתה.‬
‫היא תמיד ידעה בפירוט מה אני אמורה לעשות‬
‫ומה היא הולכת לעשות.‬
‫ברוב הערבים, הבית היה מלא חיים.‬
‫הטלפונים צלצלו. היא דיברה בטלפון.‬
‫שכנים באו לבקר. כל האורות דלקו.‬
‫הטלוויזיות דלקו.‬
‫זה היה בית מאוד רועש ומרגש,‬ ‫אבל לא באותו לילה.‬
‫האור שמעל הכיריים דלק.‬
‫וזה היה האור היחיד שדלק בבית.‬
‫פתחתי את הדלת, והיא הציצה מעבר לסף.‬
‫היא הייתה עם חלוק רצחה ושיער רטוב.‬
‫אף פעם לא ראיתי אותה ככה.‬
‫והיא אמרה, "איך הלך?‬
‫"אתה בטח ממש עייף.‬ ‫צריך ללכת למיטה. תודה, אליסון".‬
‫שפת הגוף שלה כאילו אמרה, "זהו.‬
‫"את לא נכנסת".‬
‫והיא אמרה, "את יכולה להשאיר את התיק פה".‬
‫עוד לא הכנסתי את התיק לתוך הבית,‬ ‫והיא אמרה "לילה טוב".‬
‫היא אף פעם לא עשתה דבר כזה בסוף היום.‬
‫היא רצתה לדבר, תמיד,‬
‫על כל פרט שפיליפ חווה במהלך היום.‬
‫היא רצתה לדעת הכול.‬
‫אז זה היה שונה מאוד.‬
‫שובן ברי ואני… שובן הייתה החוקרת.‬
‫שתינו הסתכלנו על אליסון וחשבנו,‬
‫"זה ישנה הכול". ידעתי שהיא חושבת אותו דבר.‬
‫הן רשמו הערות,‬
‫והסתכלו אחת על השנייה,‬
‫כאילו שכל המידע הזה היה חשוב מאוד.‬
‫אליסון מילאה המון חללים‬ ‫והמון אזורים אפורים.‬
‫שתינו יצאנו, וכאילו,‬
‫"וואו! זה היה מדהים".‬
‫אז המידע החדש מאליסון לואיס,‬ ‫שתיאר התנהגות לא טיפוסית מצד רוז,‬
‫גם בימים שלפני וגם אחרי,‬
‫החריגות האלה מההתנהגות‬ ‫הרגילה הן סימנים חשובים.‬
‫אנשים חושפים את עצמם‬ ‫כשהם עושים משהו שהם לא עשו מעולם,‬
‫וזה דבר שצריך להסביר.‬
‫- 19:55: קריאה ראשונה ברמקול -‬
‫אליסון לואיס מסרה לנו מידע‬
‫שעירב את רוז הרבה יותר‬
‫והראה כמה היא הייתה צריכה‬ ‫לעשות כדי לארגן את כל זה.‬
‫והצלחנו למצוא דברים‬ ‫שאישרו את מה שהיא סיפרה לנו.‬
‫זה אפשר לנו לעבור את המשוכה.‬
‫בונים את התיק הנסיבתי מאבנים קטנות.‬
‫ופשוט ממשיכים למצוא אבנים קטנות‬
‫עד שיש ערימת אבנים גדולה כל כך,‬
‫שכבר יש לך ראיות במשקל מכריע.‬
‫הן אמנם נסיבתיות, אבל הן חזקות.‬
‫עם המידע החדש שהחבר‬ ‫של האוורד פילמר, ארנולד ברוור,‬
‫והמטפלת סיפרו לבלשים,‬
‫היה לנו מספיק בשביל מעצר.‬
‫המעצר היה ב-2017.‬
‫רוז נעצרה בדירה שלה בשעה שש בבוקר.‬
‫היא גרה אז עם החבר שלה.‬
‫אוון וולד נעצר באותו זמן.‬
‫הרגשתי התרוממות רוח!‬
‫לא האמנתי ששניהם נעצרו.‬
‫חיכינו לזה הרבה זמן, בלשון המעטה.‬
‫אבל זה הגיע.‬
‫זה הגיע.‬
‫- 27 בינואר, 2019‬ ‫23 שנים אחרי רציחתו של האוורד פילמר -‬
‫זה משהו שחיכיתי לו יותר מעשרים ומשהו שנים.‬
‫הלכנו למשפט בכל יום ויום.‬
‫ביום הראשון של המשפט, נכנסתי לשירותים,‬
‫ופיליפ יצא מהשירותים.‬
‫הפעם האחרונה שראיתי אותו הייתה‬ ‫בארוחת בוקר ממש אחרי הרצח של האוורד.‬
‫כשראיתי אותו, הוא נראה בדיוק כמו האוורד.‬
‫ואמרתי, "האוורד!"‬
‫עד כדי כך הם היו דומים.‬
‫הוא לא אמר לי מילה. אף מילה.‬
‫זה תיק נסיבתי, וכל פיסה ממנו הייתה חשובה.‬
‫הכרתי את התיק לפני ולפנים.‬
‫לא משנה באיזו הגנה‬ ‫הם היו משתמשים, היינו מוכנים אליה.‬
‫להעיד נגדם, זה היה יוצא דופן.‬
‫תחושה שלא תיאמן. סיפוק גדול.‬
‫וראיתי את פרנק ביציע.‬
‫ראיתי את פרנק מניד את הראש כשהעדתי.‬
‫זה היה נפלא.‬
‫אבל אין לזה משמעות בלי הרשעה.‬
‫זה לא אומר כלום.‬
‫הושקעה בזה כמות עצומה של עבודה.‬
‫המשפט נמשך חודשיים.‬
‫ניקיתי, ונחתכתי ביד.‬
‫לא הייתי מודע‬
‫לכך שהאוורד נרצח בצורה כל כך אכזרית.‬
‫ידעתי שהוא נדקר, אבל לא ידעתי את העוצמה‬
‫של הרצח עצמו עד ששמעתי עליו בבית המשפט.‬
‫אני חושבת שאוון החזיק‬ ‫את האוורד מאחור ופשוט שיסף את הגרון שלו.‬
‫כי לא היה לו סיכוי לצרוח.‬
‫ולדעתי זה החשש העיקרי שלך‬
‫כשאתה אורב ככה למישהו.‬
‫אז אני חושבת שזאת הייתה‬ ‫הפציעה הראשונה, ואז הכול נפרץ.‬
‫הם שחטו אותו. הם לא סתם רצחו אותו.‬
‫הם שחטו אותו כמו חזיר בדיר.‬
‫ורוז הייתה בזירת הפשע.‬ ‫הם הוכיחו שהיא הייתה שם.‬
‫באמת הערצתי את רוז.‬
‫היה לי דימוי שלה,‬ ‫וחשבתי שזאת מי שאני מכירה.‬
‫אז כשהבנתי‬
‫שהיו המון דברים שלא ראיתי,‬ ‫הרגשתי כאילו שהקרקע נשמטת.‬
‫המושבעים דנו במשך ארבעה ימים לפחות.‬
‫לא כל כך טוב. לא הצלחתי להבין את זה.‬
‫- בית המשפט הפלילי -‬
‫נא לקום.‬
‫רוז ואוון הוכרזו כאשמים במקום.‬
‫אשמים ברצח מדרגה שנייה.‬
‫המילה "אשמים" הדהדה בבית המשפט.‬
‫זה היה עוצמתי.‬
‫אמא שלי לא הפסיקה לצעוק, "אשמים! אשמים!"‬
‫הייתה מין אופוריה, אתם מבינים?‬
‫מין רגש שמעבר לאושר,‬
‫שזכינו לצדק עבור האוורד‬ ‫אחרי כל כך הרבה שנים.‬
‫אני בטוח שלא היינו מגיעים למשפט,‬ ‫שלא לדבר על הרשעה,‬
‫אלמלא אליזבת' לדרר.‬
‫הלכתי לפגוש את פרנק,‬
‫שהיה כל כך סבלני במשך המון שנים.‬
‫והוא פשוט…‬
‫"אשמים! אשמים! שניהם אשמים! הם אשמים!"‬
‫הוא הוציא את הטלפון‬ ‫והתחיל להתקשר לכל מי שהוא מכיר.‬
‫"הם אשמים!", ואז הוא התקשר לעוד מישהו.‬
‫זה היה… הוא חיכה המון הרבה זמן שזה יקרה.‬
‫- יולי 2019‬ ‫ארבעה חודשים אחרי פסק הדין -‬
‫פרנק נעמד ודיבר בדיון על גזר הדין.‬
‫אני לא מצליח לישון, כי אני כל הזמן חושב‬
‫על האימה והפחד שעברו במוחו של האוורד‬
‫באותן שניות אחרונות‬
‫בהן הוא נשחט ובותר על ידי שני אלה.‬
‫באותו יום בחודש מרץ, איבדתי שלושה דברים.‬
‫שניים מהם לא אוכל‬ ‫לקבל בחזרה לעולם, את הבן שלי ואת העסק שלי.‬
‫אבל איבדתי גם את פיליפ.‬
‫ואני יודע שפיליפ לא רוצה להסתכל עליי.‬
‫זה מצער אותי,‬
‫אבל אני רוצה שהוא ידע,‬
‫שאנחנו אוהבים אותך,‬ ‫ואנחנו רוצים אותך בחזרה.‬
‫בבקשה.‬
‫פרנק אמנם רצה מאוד שהאחראים ישאו בתוצאות,‬
‫אבל הוא באמת רצה מערכת יחסים עם פיליפ.‬
‫גיליתי שפיליפ למד‬ ‫בלונדון סקול אוף אקונומיקס.‬
‫לא ידעתי על זה כלום.‬
‫לא קיבלתי את כל הבשורות הנפלאות האלה‬
‫על הילד שהתבגר.‬
‫הנכד שלי.‬
‫הבן היחיד של הבן שלי.‬
‫אני רוצה אותו בחזרה.‬
‫אנחנו אוהבים אותו וזהו.‬
‫וזה עדיין נכון.‬
‫פיליפ ביקש מהשופט‬
‫שיקל בעונשה של אמו,‬
‫שרצחה את אבא שלו.‬
‫איך, איך…‬
‫אתה מבקש הקלה בעונש?‬
‫אני לא יודעת.‬
‫לא שמעתי את פיליפ מדבר‬
‫עד הדיון בגזר הדין.‬
‫הוא דיבר על אמא שלו.‬
‫כמה נהדרת היא הייתה כשהיא גידלה אותו.‬
‫אני חושב שהדבר היחיד שהיא עשתה‬
‫היה למלא את ראשו בשנאה למשפחה שלנו.‬
‫ואני בטוח שהוא מאשים אותי.‬
‫כל המשפחה שלה בטח מאשימה אותי.‬
‫כי הם יודעים שאני התעקשתי על המשפט הזה.‬
‫לא הסכמתי לוותר להם.‬
‫הוא רוצה להגן עליה בנושא הרצח של אבא שלו…‬
‫שיהיה.‬
‫בטח קשה מאוד להיות במקומו.‬
‫הוא באמת הקורבן השני של כל הסיפור הזה.‬
‫אחרי האוורד.‬
‫אתה משוכנע שאמא שלך מצילה אותך,‬
‫ושסבא שלך מנסה לסבך את אמא שלך,‬
‫כשהיא בכלל לא עשתה כלום.‬
‫ואז הכול מתברר בבית המשפט.‬
‫וזה לא היה כמו שגרמו לך להאמין במשך שנים.‬
‫זה בטח קשה מאוד.‬
‫בגין הפשע הזה, בגין הרצח הזה,‬
‫אני גוזר על כל אחד מכם‬ ‫25 שנות מאסר עד מאסר עולם.‬
‫רוז ואוון קיבלו 25 שנה עד מאסר עולם.‬
‫בגילם, זה מאסר עולם.‬
‫אוון ורוז קיבלו את מה שהגיע להם.‬
‫הם חיו חיי חופש במשך 23 שנים.‬
‫הם צריכים להיות בכלא לפחות 23 שנים.‬
‫השופט הקריא את גזר הדין,‬ ‫ופיליפ נעמד בפתאומיות,‬
‫כאילו שהוא במצוקה, ויצא משם.‬
‫הוזמנתי למתן גזר הדין.‬
‫בסוף איחרתי, ואז הדלת נפתחה לרווחה,‬
‫והדמות שעמדה מולי הייתה האוורד פילמר,‬
‫מה שממש הימם אותי.‬
‫אמנם לא פגשתי את האוורד,‬ ‫אבל ראיתי מספיק תמונות‬
‫במהלך החקירה, כדי לדעת בדיוק איך הוא נראה.‬
‫ואותו אדם היה פיליפ.‬
‫סגירה של תיק קר חשובה לאנשים שסוגרים אותו.‬
‫זה מספק מאוד.‬
‫אבל מבחינת המשפחות,‬ ‫ההרשעה לא מרפאת את הכאב.‬
‫אני מדמיין את האוורד,‬
‫הפחד שעבר להאוורד בראש‬
‫באותן שניות בהן הוא נדקר ונשחט.‬
‫זה החלק שאי אפשר להתגבר עליו אף פעם.‬
‫כשאני נכנס למיטה, בכל לילה, אני מדבר איתו.‬
‫ואני אומר, "איך זה היה יכול לקרות לך?‬
‫"למה לא אמרת לי‬
‫"שיש לך בעיות עם האישה הזאת?"‬
‫אבל אני לא יכול לקבל תשובות.‬
‫- בפרק הבא -‬
‫כמה שנים אחרי הרצח של האוורד פילמר,‬
‫היה לנו תיק שהיו מעורבות בו שבע משפחות.‬
‫האינטנסיביות הייתה עצומה.‬
‫התיק הזה שבר את הלב ברמה קיצונית.‬
‫כל הקורבנות היו נערות צעירות ותמימות.‬
‫סדר הגודל של הפשעים שלו די הימם את כולם.‬
‫הוא במנוסה מאז יום ולנטיין,‬
‫אחרי רצח אחד ושני מקרי אונס‬ ‫לפחות, וייתכן שזה לא הכול.‬
‫"רוצחים סדרתיים",‬ ‫זה ביטוי ששומעים אותו הרבה.‬
‫הוא היה אחד מהם.‬
‫תרגום כתוביות: ברונק פרלמוטר‬