NA OSTROVĚ MANHATTAN EXISTUJÍ DVĚ DETEKTIVNÍ ODDĚLENÍ,
ZABÝVAJÍCÍ SE VRAŽDAMI: MANHATTAN SEVER A MANHATTAN JIH.
VYŠETŘUJÍ TY NEJBRUTÁLNĚJŠÍ A NEJSLOŽITĚJŠÍ VRAŽDY.
TOTO JSOU JEJICH PŘÍBĚHY.
V lednu roku 1995 jsem začala pracovat pro Pilmarovy.
Howard a Ros Pilmarovi potřebovali někoho, kdo by jim pomohl s jejich synem Philipem.
Když jsem pro ně už přes rok pracovala,
šla jsem do práce a vešla do Philipova pokoje.
Byl oblečený ve školním oblečení, ležel na ustlané posteli a zíral do stropu.
Řekl mi: „Táta včera nepřišel domů.“
Bylo vidět, že je rozrušený.
O chvíli později jsem stála ve vstupní hale a
vešla tam Ros. Měla šokovaný výraz.
Bylo vidět, že plakala. Prostě tam stála, rozevřela ruce a řekla:
„Howard je mrtvý.“
Vzpomínám si, že se mi hlavou honilo:
„To nemůže být pravda.“
V 90. letech došlo v N. Y. k neuvěřitelnému množství vražd.
Ale aby byl zavražděn podnikatel ve svém podniku v centru Manhattanu,
to nebylo zrovna běžné.
ČTRNÁCT
Howard Pilmar byl bodnut 20krát, 30krát, 40krát.
- Všichni měli teorii. Ale nikdo odpověď. - Případ nebyl vyřešen.
Ale nevyřešená vražda není nikdy uzavřená.
Každý případ vám sebere kousek duše.
Pokud vám na lidech skutečně nesejde, tuhle práci dělat nemůžete.
Chcete zjistit pravdu.
To je práce detektivů.
Vždycky jsem rád nahlížel za oponu. Co se skutečně stalo?
Pro rodinu je důležité vědět, kdo zavraždil jejich příbuzného.
To je moje práce.
V New Yorku funguje Policejní oddělení New York.
Jsou ti nejlepší
VRAŽDY: NEW YORK
22. BŘEZNA 1996, 7:00 RÁNO
V roce 1996 jsem byl velícím důstojníkem detektivního oddělení Midtown Jih,
což je nejvytíženější detektivní oddělení v New Yorku. Přes 2 000 případů ročně.
Ještě než jsem ráno dorazil do práce, zavolali mi,
že máme vraždu v kancelářské budově v Midtownu.
Byl pátek a výplatní den. Šel jsem do práce pěšky. Měl jsem skvělou náladu.
Pro firmu King Office Supply jsem uzavřel spoustu prodejů.
Do práce jsem přišel v 8:20. Vždycky jsem chodil brzy.
A před vchodem do budovy na 33. ulici
stál zaměstnanec, který normálně nikdy nebyl venku. Vždy byl ve své kanceláři.
Stál venku.
Zeptal jsem se ho: „Ede, proč tu stojíš?“ Otočil se na mě a odpověděl:
„Howard je mrtvý.“
Vedoucí zaměstnanec firmy King dorazil do práce v 5:30 ráno
a našel Howardovo tělo. Okamžitě běžel dolů a zavolal policii.
Když jsem poprvé dorazil na místo činu,
zjistil jsem, že King je velká kancelářská prodejna
s výlohou v prvním patře a kanceláří pro zaměstnance ve čtvrtém patře.
Jeho tělo bylo nalezeno přímo před výtahem
u recepce ve čtvrtém patře.
HOWARDOVO TĚLO
Šlo o oběť pobodání.
Byla tam spousta krve.
Dál na chodbě bylo zakrvácené umyvadlo.
To působilo, že si tam někdo myl ruce nebo že tam někdo umýval vražednou zbraň.
Pamatuju si…
jak mě to šokovalo.
Vím, jak jsem křičel: „Ne!“
A v tu chvíli vynesli jeho tělo.
Howardovo tělo.
Když jsem zjistil, že Howardovo tělo našli
v kanceláři, vyrazilo mi to dech.
Cítil jsem se,
jak by se cítil jakýkoli jiný rodič,
když zjistí, že jejich dítě zemřelo. Obzvlášť když je někdo zavraždí.
Ani dneska nedokážu vyjádřit svoje pocity.
Howard spolupracoval s naším otcem každý den.
Byli si vážně blízcí. Howardovi bylo čerstvě 40 let.
Byli si podobní. Měli stejnou veselou povahu.
Byli vážně přátelští a sympatičtí. Všichni je měli rádi.
Howardovi byly tak čtyři nebo pět, když poprvé přišel do našeho obchodu.
Vždycky chtěl pracovat pro moji firmu.
S mým společníkem jsme začali podnikat v papírnictví 1. března 1958.
Kancelářské potřeby. A jakýkoli komerční tisk a podobné věci.
Podnik jsem mu předal asi
pět nebo šest měsíců před jeho vraždou.
Frank byl z té vraždy
zdrcený. Není normální, aby rodič pohřbíval svoje dítě.
Neumím si představit, že bych nebyl otcem
a neviděl svoje syny uspět, rozvíjet se a žít svoje životy.
To bych za nic nevyměnil. Myslím, že být otcem je asi…
ten nejdůležitější titul, jaký jsem kdy měl.
Slunce vyšlo a zapadlo.
Howard byl pro mě…
celým mým životem.
Snažili jsme se zjistit, co se děje. S kým máme mluvit? Bezpečnostní kamery.
Mnohokrát jsme to tam pročesali. I hned ten první den.
Hledali jsme zbraně, kbelíky na odpadky, výtahové šachty.
Pořád u sebe měl peníze a všechny osobní věci. Nešlo o náhodnou loupež.
Howarda zavraždili v kanceláři.
Byla tam policie. Bylo vážně znepokojující tam vůbec být.
Detektivové mě požádali, abych našel záznamy o zaměstnancích,
kteří proti němu něco mohli mít,
mohli ho nenávidět nebo se kterými měl spory.
Našel jsem jen jednoho člověka, který za poslední měsíce odešel.
Pracoval v kopírovacím centru v obchodě.
Byla to podřadná práce.
Byla to pro ně stopa. Zaměřili se na něj.
Promluvili si o něm s ostatními zaměstnanci, pak mluvili s ním
a zjistili, že vůbec o nic nešlo.
Pro mě byl Howard skvělý šéf.
Když vešel do místnosti,
všimli jste si toho. Všechny nás znal.
Cítili jsme se jako součást jedné rodiny.
Byl v nejlepších letech.
V těch nejlepších letech svého života.
Byl zdravý, úspěšný,
společenský, báječný muž.
Aby ho někdo zavraždil? Proboha.
Šel jsem na poslední hodinu Howardovy pitvy.
Měl přes 40 bodných ran.
Ne všechny byly hluboké.
Pět z nich bylo dostatečně smrtelných. Mohly ho zabít jen ony.
Byla tam i posmrtná bodnutí.
V tu chvíli mu už nebilo srdce.
I když už byl nade vši pochybnost mrtvý, vrah do něj dál bodal.
Byl to zuřivý a emocionální útok na Howarda.
Šli jsme na pohřeb.
Na pohřbu jsme měli detektivy, kteří nebyli v utajení.
Chtěli jsme rodinu podpořit tím, že jsme tam byli.
Zároveň jsme chtěli vidět, jestli dojde k nějaké zvláštní interakci
mezi smutečními hosty.
Třeba pokud by nějaká žena,
ne jeho manželka, začala nějak vyvádět. Nebo kdyby se dva lidé pohádali.
A ještě jsme před pohřebním ústavem natáčeli, jak lidé přichází a odchází.
Kdyby se tam něco stalo, abychom se na to mohli podívat.
Na pohřbu bylo přes 1 000 lidí.
To bylo docela zastrašující.
V judaismu lidé po pohřbu
přicházejí na návštěvu do domu zemřelého.
Tím mu vzdávají úctu.
Říká se tomu „šiva“.
Howardova žena Ros se zeptala, jestli by
se šiva nemohla konat v našem domě.
Protože
Philipa
by rozrušilo, kdyby se konala v jejich bytě.
Pochopitelně jsme souhlasili.
Philip svého tátu miloval a ten ho zbožňoval.
Philipovi bylo osm.
Na osmileté dítě byl vážně chytrý.
Byl to skutečně upovídaný kluk, šťastný a plný energie.
Vidět Philipa, jak se po ztrátě táty změnil…
Přišel o veškerý elán.
Už nebyl upovídaný.
A ani sebevědomý.
Všechny ty vlastnosti, které jsem v něm jako v energickém chlapci viděla,
byly najednou pryč. To mu někdo vzal.
Bez táty byl osamělý.
Po šivě
přišla Ros do kanceláře.
A vzala s sebou dva pány z velkého
obchodu s firemními produkty.
Domluvila se s nimi, že jim prodá podnik.
Nebylo možné, aby tu firmu řídila. O papírnictví nic nevěděla.
Všechny nás to zaskočilo.
„Prodává firmu? Ale ne. Co to znamená?“
V té době jsme měli obrat téměř milion dolarů měsíčně.
Měli jsme asi 15 prodejců.
Bez nás by nebyl obchod ani zákazníci.
Řekli jsme jim, že když tu firmu koupí, všichni odejdeme.
Díky tomu jsme tu firmu od ní koupili my.
Frank nám vysvětlil dynamiku tohoto byznysu a kdo byl kdo.
To je součást naší práce. Musíme pochopit, jak firma funguje
a kdo je za co zodpovědný.
Vyslechli jsme všechny Howardovy zaměstnance.
Vyslechli jsme 50 až 60 zaměstnanců. Každého jsme vyslechli dvakrát až třikrát.
To je 180 rozhovorů.
Detektivové
nás všechny zodpovědně
dvakrát vyslechli.
První rozhovor byl spíš zběžný.
Během toho druhého se mě myslím zeptali:
„Neslyšel jste nějaké hádky?“
Den předtím, než bylo nalezeno Howardovo tělo, jsem v půl šesté
zaslechl Howardovu část
brutální
a zlé hádky
mezi ním a Ros. Křičel a hulákal na ni.
Howard zařval do telefonu:
„Ty špinavá K-U-R-V-O.“
V hlavě jsem si říkal:
„Tak tohle manželství bude náročné zachránit.“
Ros byla první holka, kterou Howard kdy
měl, jestli mi rozumíte. Chodili spolu na stejnou střední školu
a pak spolu začali bydlet. A než jsem se nadál, už byli svoji.
Měli spolu pěknou židovskou svatbu.
Byl to pěkný večírek.
Howard byl vážně šťastný.
Nikdy jsem neměl ani nejmenší tušení, že by měli
v manželství nějaký problém.
V každém případě vždy hledáte víc svědků.
Promluvili jsme si s přáteli, rodinou a začalo to být jasné.
To manželství nebylo dobré.
Mysleli jsme si, že si mohli být nevěrní a že to mohl být motiv.
Kdo ví, jestli měl Howard Pilmar přítelkyni a řekl jí: „Skončili jsme.
Jsem ženatý a žádný prachy nedostaneš.“
Nebo něco takového. Možná se vytočila a bodla ho. Kdo ví.
Proto si kolem oběti nakreslíme kruh
a zjistíme, co se v tu dobu v jeho životě dělo,
abychom si vyjasnili, co se všechno mohlo stát.
Během vyšetřování jsme identifikovali řadu žen,
se kterými měl náhodné vztahy.
Nevím, jestli ty vztahy byly sexuální, ale rozhodně se jenom nezdravili.
Ty samé drby jsem slyšel i já. Howarda jsem nikdy neviděl
s nikým jiným. Ani nikdy nemluvil o tom, že by byl s někým jiným.
Nikdo mi za těch osm let v té firmě neřekl: „Viděl jsem Howarda s…“
Byly to jenom drby.
Ty ženy jsme vyzpovídali a zjistili jsme, že rád s ženami flirtoval, ale
to bylo vše.
Někteří lidé jsou frustrovaní, když sledují stopu, která nikam nevede.
Ale je to vlastně dobrá věc,
protože už se k tomu nemusíte vracet a nemůže se vám to vymstít.
Během vyšetřování Howardovy smrti jsme zjistili, že byl vážně cílevědomý člověk.
Frank Howardovi přisuzuje velké zásluhy, protože tu firmu posunul na novou úroveň.
Howard byl vizionář.
Do obchodu s kancelářskými potřebami umístil kavárnu.
Před Starbucksem existovala firma Philip's.
Byl ze všech první.
Za dveřmi stála fronta lidí. Chtěli si koupit latté, cappuccino a espresso.
Díky té kavárně jsme získali úplně nový segment zákazníků.
Měla takový úspěch, že otevřel další v Carnegie Hall.
Říkal jsem mu: „Lidi v New Yorku nikdy nebudou na ulici popíjet kafe.“
Neuměl jsem si to představit, ale to
jen ukazuje, co jsem věděl já a co Howard.
Howard pojmenoval kavárnu po svém synovi Philipovi: „Philip's Coffee Bar.“
Byl to rodinný podnik.
Pracovala jsem s jeho ženou Roslyn na Západní 56. ulici u Carnegie Hall.
A Rosin bratr Evan pracoval ve Philip's Coffee na 33. ulici.
Zjistili jsme, že Howard neměl Roslynina bratra Evana příliš v lásce.
Evan pracoval v kavárně Philip's Coffee, která byla uvnitř King Office Supply.
Howard najal nezaměstnaného Evana jako laskavost pro Ros.
Takže Ros a Evan vedli obě kavárny.
Ve Philip's Coffee jsem začala v roce 1994. On začal krátce po mně.
Howard podle mého nechtěl, aby tu kavárnu vedl Evan.
Protože…
Patřila prostě Howardovi.
A Evan se snažil ujmout vedení:
„Tohle je moje.“ Ale nebylo to jeho.
Když jsem začala pracovat pro Pilmarovy, Philip mi řekl: „Pojďme do kavárny.“
Když jm,e tam přišli, Ros vysvětlovala Evanovi,
jak chce mít Howard uspořádané zákusky ve vitríně.
Evanovki ruply nervy a
otevřel tu vitrínu, vytáhnul tác a mrštil s ním: „Je mi u zadku, jak to chce.“
Bylo to vážně šokující.
Šokující bylo hlavně to, že se tak choval před svým synovcem
a před zákazníky. A na mě to zanechalo velký první dojem.
NEWYORSKÁ POLICIE
OKRSEK MIDTTOWN JIH
Po té šivě k nám na stanici přišla Roslyn s Evanem,
abychom je vyslechli.
Chtěli jsme znát Rosinu a Evanovu časovou osu během noci té vraždy.
Ten den nám řekli, že Howard a Evan spolu šli do posilovny,
aby probrali jeho kariérní postup ve firmě.
Evan chtěl povýšit z práce v kavárně
na pozici prodejce v papírnictví. Prodejci si tehdy totiž vydělávali dobré peníze.
Evan byl…
Pro mě byl vážně nepřístupný.
Když jste na něj promluvili, jenom zabručel. Buď „ahoj“, nebo „sbohem“.
Nevypadalo to, že má v našem byznysu budoucnost.
A po téhle schůzce v tělocvičně
se Howard a Evan setkali s Roslyn v kanceláři.
Protože tam bylo složité pracovat se zabezpečením,
Ros nevěděla, jak se zamyká.
Proto tam šel zamknout Howard.
Evan a Ros tam nechali Howarda pracovat.
Jako poslední ho vidí naživu.
Pokud ho žena se švagrem opustili kolem osmé večer a byl v pořádku,
načež byl v pět ráno mrtvý, kdo tam přišel mezi osmou hodinou večer a pátou ráno
a tohle mu udělal?
Nezapomeňte, že tehdy panovala doba, kdy nebyly všude bezpečnostní kamery,
ani v kancelářích.
Nikdy jsme nenašli vražednou zbraň.
Ale policista na místě činu… Uniformovaný policista ve svém zápisníku uvedl,
že Evan měl na levé ruce řezné rány a že je levák.
Když je člověk mnohokrát bodnut
jako Howard Pilmar,
krev je jako olej a dostane se na rukojeť nože.
A útočník se kvůli tomu téměř vždy poraní,
protože v ruce neudrží až příliš kluzkou rukojeť nože.
Evan říkal, že se poranil při sbírání rozbitého nádobí.
Ty řezné rány tomu moc neodpovídaly, ale potřebovali jsme víc důkazů.
Doufali jsme, že najdeme další kapku krve, která nebyla Howardova.
Pamatuju si, že jsem se bavil s lékařem, který vedl laboratoř. Řekl mi:
„Můžeme udělat DNA test, ale přijdete o ten vzorek.
Měli bychom si ho podržet, protože dojde k vývoji technologií
a v budoucnu ho lépe otestujeme.“
KVĚTEN 1996 DVA MĚSÍCE PO VRAŽDĚ HOWARDA PILMARA
Asi po dvou měsících vyšetřování
jsme zjistili, že Philip's Coffee dluží na daních 14 500 dolarů.
Pro většinu z nás není 14 000 dolarů dost silný motiv na to, abychom něco spáchali.
Ale bylo třeba mít na paměti, že firma má nějaký finanční problém.
A pak jsme se dozvěděli o Rosině předchozím zaměstnavateli
z let 1991 až 1995.
Nakonec od něj zpronevěřila šeky v hodnotě asi 160 000 dolarů.
Ros byla zubní hygienistka a také se mu starala o některé účetní záležitosti.
Mohl zjistit, že manželství není tak dobré
a že Ros dluží státu 14 500 dolarů
a 160 000 dolarů tomu zubaři.
Díky tomu jsme se začali na věci dívat jinak.
A mělo to další efekt.
Když jsme o tom mluvili s lidmi, se kterýma o tom mluvila ona, říkala jim:
„Neříkejte to Howardovi. Opustí mě. Vezme mi Philipa.“
Zdědila životní pojištění ve výši 1,2 milionu dolarů.
Zdědila firmu King, kavárnu Philip's Coffee,
byt, který vlastnili na Východní 72. ulici,
letní sídlo v Millertonu v New Yorku,
podíl na lyžařském domě ve Vermontu a Philipa.
To trochu změnilo to, na co jsme se zaměřovali.
Pak jsme zjistili, že se Howard možná chtěl rozvést.
Měli jsme víc než jeden zdroj, který nám to potvrdil.
To bylo vážně zajímavé.
Pokud mělo dojít k rozvodu, Ros by se Philipa nechtěla vzdát.
Ani Howard by se Philipa nevzdal, protože Philip byl pro Howarda vším.
Postupem času jsem začal být přesvědčený o tom, že příčinou vraždy byl Philip.
Musela to být Ros. Nenapadá mě nikdo jiný, kdo by k tomu měl motiv.
Ros mi řekla, že ji s Evanem pořád vyslýchají a že Frank
z toho dělá velký humbuk: „Frank se mnou nechce mluvit.
Je rozčílený a myslí si, že jsem to udělala já.“
Pamatuju si, že jsem si říkala,
že je divné, že je dědeček
naštvaný na ni.
Byla jsem přesvědčená, že Evan měl podíl na Howardově smrti.
Ale vůbec jsem si nemyslela, že by do toho byla zapletená i ona.
Vzpomínám si, že jsem se s ní bavila
a Ros mi řekla, že si musím vybrat mezi ní a Philipem a svými rodiči.
Bylo mi 24 let. Jasně že si zvolím své rodiče.
Bylo to pro mě těžké pochopit. „Proč si mám vybírat?“
A po tom rozhovoru jsme ji s Philipem už nikdy neviděli.
Můj táta napřed přišel o syna a pak o vnuka.
Je těžké nemít možnost vídat někoho, o kom víte, že pořád žije.
A nebylo to Philipovo rozhodnutí. Udělala ho za něj jeho matka.
Jen pár měsíců po Howardově
vraždě
utnula Ros komunikaci mezi Philipem a mnou. Mezi Philipem a námi.
Je to víc než tragický příběh.
Celá rodina se rozpadla.
Myslím, že muselo být nesmírně bolestivé
ztratit kontakt s vnukem, který se tak nesmírně podobá Howardovi.
Neumím si představit, pod jakým stresem museli být.
Já… Howard, já a Philip jsme chodívali jednou týdně na snídani.
Ráno před školou.
Chodili jsme spolu na každý zápas Rangers a Yankees.
Na to myslím vážně často.
Nikdo neví, jaký to je pocit, že nemůžu vídat
svého vnuka. Je to syn mého prvorozeného syna.
Je to syn mého jediného syna.
BŘEZEN 1997 ROK PO VRAŽDĚ HOWARDA PILMARA
Nepochyboval jsem, že jsou do toho Evan a Roslyn zapojení, ale potřeboval jsem víc.
Takže jsem za rok provedli další pátrání. A
na výročí té vraždy jsme vyvěsili plakáty
na místě vraždy a v kavárně na 56. ulici.
Vrazi se velmi často vracejí, aby znovu prožili tu fantazii
nebo nějakým způsobem vzdali úctu nebo poctu svojí práci. O rok později.
A
ty plakáty byly strženy.
Brali jsme to jako skutečnou příležitost.
Ty plakáty jsme vyvěsili znovu a to místo jsme začali sledovat.
A kdo ty plakáty strhával?
Místo sledovali v dodávce a
zjistili, že ty
plakáty strhávala Rosina sestra a její bratr Evan.
Myslím, že ty plakáty
by nechtěl vidět jen ten člověk, koho hledají a kdo je vrah.
Zdůvodnili to tak, že to ohrožovalo jejich byznys, což nám vyrazilo dech.
Dřív jsem na policii volal každý den. Někdy i dvakrát denně.
Roger Parrino mi jednou řekl: „Franku, poslouchejte mě.
Dám vám vědět, až narazíme do zdi.“
Prokurátor nechtěl zahájit stíhání. Neměl dostatek důkazů. Jen ty nepřímé.
Tři roky po vraždě Howarda Pilmara vyšetřování
pořád
probíhalo. Policie si podle mého nemyslela, že by se někam dostala.
Ale ačkoli jsme Ros podezřívali z vraždy, zpronevěřila peníze, takže
ji za to zatkli.
Možná doufali,
že když na ni zatlačí, udá Evana nebo něco přizná, ale to se nestalo.
Její právníci to dobře načasovali. Rozsudek byl odložen.
A než byla odsouzena, všechno splatila. A tak dostala podmínku.
Zaplatila a měla peníze, protože měla vyplacenou pojistku
a všechno ostatní, co získala z té vraždy.
Tři roky po Howardově vraždě
se technologie ohledně DNA posunuly kupředu.
Mezi umyvadlem a místem, kde bylo nalezeno tělo, byla kapka krve.
Ukázalo se, že ta kapka krve je Evanova.
To byla vážně zajímavá informace. Ale bylo to problematické,
protože ta kapka krve tam mohla být už několik dní předtím. Měl tam přístup.
Proto je tak těžké vyřešit případy domácího násilí.
Protože mnohdy měl vrah přístup k oběti a na to místo dlouho před vraždou.
Všechny důkazy ukazovaly na Roslyn Pilmarovou a jejího bratra Evana.
Neobjevilo se nic, co by nás navedlo jiným směrem. Vůbec nic.
Diváci tohoto pořadu si budou díky tomu všemu myslet, že šlo o jednoduchý případ.
Ale zákony jednoduché nejsou. A tak je to správně.
Musíte to prokázat nade vši pochybnost.
Nikoho nezatýkáte, dokud nejste připraveni zahájit proces před velkou porotou.
Bylo jasné, že potřebujeme víc.
Jednou za mnou přišel Parrino: „Franku, asi jsme narazili do té zdi.“
Tento nekrolog nechávám uveřejnit v New York Times
každý rok v den výročí Howardovy vraždy.
Možná se někdo ozve a řekne mi, co o tom případu ví.
I když Parrino už nebyl poručíkem, který měl tuhle vraždu na starosti,
pořád jsem volal na okrsek Midtown Jih.
Prakticky každý den.
Nenechal jsem to být.
Táta věřil, že jednoho dne bude případ vyřešený.
Díky tomu dokázal každý den vstát z postele.
„Případ bude jednou vyřešený. Budeme se za to modlit. Jednou bude vyřešený.“
Musel jsem se vyrovnat s Howardovou smrtí.
Zatímco jeho vrazi se prochází
na svobodě.
Užírá mě to.
Celé ty roky jsme chodili na večeře s přáteli.
Chtěli slyšet, co je nového.
Zajímalo je, co je v případu nového.
Říkával jsem jim: „To je vážně možné, že jim to projde?“
AFGHÁNISTÁN 17 LET PO VRAŽDĚ HOWARDA PILMARA
V roce 2013 jsem sloužil u námořní pěchoty jako civilní poradce.
Na Blízký východ mě motivovalo vyrazit to, že jsem cítil vinu za přežití 11. září.
Na sedm let a na pět misí.
Během mojí poslední mise v Afghánistánu mi volali,
že znovu otevřou případ Howarda Pilmara.
Přemýšlím jen o pár případech, které jsou stále nevyřešené.
O tomhle tehdy nejčastěji.
Každý detektiv na téhle planetě má nějaký případ,
který z nějakého důvodu nevyřešil.
A stane se z něj Bílá velryba jeho kariéry.
A tak na ten případ nemůžete přestat myslet.
Lidi často nechtějí, aby se případ znovu otvíral. Bojí se, že je budou kritizovat.
To mi bylo jedno.
V roce 2013 jsem už asi tři roky nepracoval na policejním oddělení.
Pracoval jsem na prokuratuře okresu New York
coby zástupce vedoucího vyšetřovatele pro procesní oddělení.
Rob Mooney je jedním z nejchytřejších detektivů všech dob.
Povolali ho, aby vyšetřovatelům poradil a nasměroval je.
Když mi zavolali do Afghánistánu, potěšilo mě, že je případ Pilmar otevřený
a že se na něj někdo podívá čerstvýma očima. Vím, že jsem jim vysvětloval,
že všechny důkazy ukazovaly na Roslyn Pilmarovou a na jejího bratra Evana.
Na znovuotevřeném případu se nemůžete soustředit na to,
na co jste se soustředili původně, protože to nedopadlo dobře.
Musíte se na to podívat od samého začátku.
Jestli nám náhodou něco neuniklo. Tak pojďme odhalit pravdu.
Bylo skvělé, že se na to podíval někdo nový.
Bylo to v dobrých rukou.
OKRESNÍ PROKURATURA NEW YORKU
Liz mi jednoho dne zavolala s tím, že na tom případu pracuje.
Když jsem
Liz Ledererovou potkal poprvé, byli jsme v její kanceláři plné krabic.
Na všech bylo napsáno „Pilmar“. Vím, že na tom případu tvrdě dřela.
Před samotným řešením byla potřeba udělat hodně práce.
Musíte přečíst všechny papíry. Zhlédnout každé video.
- Musíte mluvit s každým, koho najdete. - Procházeli jsme krabice.
Na jednom útržku papíru bylo jméno Arnold Brewer. Vypátrali jsme ho.
Byl to Howardův vážně blízký přítel.
Howard měl jít se svým kamarádem Arnoldem Brewerem na basketbal, ale nedorazil.
Howard mu řekl, že půjde se svým švagrem do posilovny a že hned potom dorazí.
Evan Wald a Ros Pilmarová oba vypověděli,
že se Evan s Howardem vrátili okolo osmé večer.
Howard prý chtěl dál pracovat v kanceláři.
Ale jak se ukázalo, Arnold Brewer měl na ten večer s Howardem domluvený program.
Přesně na ten čas. Takže Howard rozhodně nechtěl zůstat v práci.
Díky Arnoldovi Brewerovi se okno na tu vraždu zmenšilo
na velmi krátký časový úsek.
Během vyšetřování jsme zjistili, že tu noc, kdy byl zabit,
volala Ros Howardovi do kanceláře a zanechala mu vzkaz.
Ahoj, Howe. Už je tři čtvrtě na deset.
S Philipem si říkáme, jestli ještě pořád pracuješ
nebo jestli v nějakém sportbaru sleduješ basket, jak jsi měl v plánu.
Každopádně, já domů dorazila někdy tuším okolo čtvrt na devět.
Zavolej mi. Dej mi vědět, kdy plánuješ dorazit.
Mluví s ním mnohem detailněji, než by člověk normálně mluvil s někým,
s kým právě hovořil, a když čeká, že ho za půl hodiny uvidí.
Vím, že jsem tu zprávu slyšel. Jakmile se začnete dívat na vše…
Žádná z těch věcí sama o sobě nestačí.
Když začnete spojovat všechny ty nepřímé důkazy dohromady,
vychází z toho jediné.
Že Evan s Roslyn tu noc zabili Howarda.
Prozkoumali jsme všechny důkazy a mluvili se spoustou Howardových přátel.
Byli jsme si jistí, že ho zabili Ros Pilmarová a Evan Wald.
Ron Tucker slyšel, jak Howard nadával svojí ženě. Soptil vzteky.
To bylo okolo 17:30. Zkrátka
ji častoval všemožnými nadávkami. A tentýž večer mu zanechá ten vzkaz.
Který ukončí slovy:
„Miluju tě, Howie.“
A ta hlasová zpráva zní tak strašně vypočítavě.
Ví moc dobře, že tím zanechává důkaz,
kterým říká: „Chyběl mi, myslela jsem, že žije. Volala jsem mu, že ho miluju.“
Vzhledem k načasování té zprávy Howard už v té době ležel mrtvý na zemi.
Tenhle celý příběh vytvořila Ros.
Vytvořila celý tenhle scénář, aby mohl být Howard zavražděný.
Bez ní by se to nikdy nestalo. Ros to naplánovala tak,
aby jí vyplatili životní pojistku a získala jeho byznys, letní dům
a podíl na tom lyžařském domě. Jejich syn byl v její výhradní péči.
Jakmile jsme to rozlouskli, bylo jasné, že to budeme muset prokázat u soudu.
Evan byl pořezaný a Evanova krev byla na místě činu.
Měli jsme 100 lidí, kteří věděli, jak moc ho Evan nenáviděl.
Potřebovali jsme najít důkaz, který z toho usvědčí Ros,
abychom je mohli oba obvinit.
Paní Ledererová mi řekla: „Vím, že dostaneme Evana,
ale ohledně Ros vám nemůžu nic slíbit.“ Ale já si byl jistý, že ji dostanou taky.
Uvědomili jsme si, že už zbývá jenom jejich chůva.
Řekla jsem: „Musíme tu chůvu najít.“
Allyson Lewisová s tou rodinou žila. Věděla, jak to u nich obvykle chodí.
A mohla nám odpovědět na věci, které bychom jinak nevěděli.
S tou chůvou jsme mluvili na začátku vyšetřování.
Neměli jsme pocit, že by s námi chtěla zrovna spolupracovat. Myslím,
že v té době to byla vážně mladá žena a
možná
si neuvědomovala všechny důsledky.
Bylo mi 21 let a vyslýchala mě policie.
Bylo to děsivé. Odpovídala jsem na jejich otázky, jak nejlépe jsem dovedla.
Otázky se týkaly především Howarda.
A já se s Howardem příliš často nepotkávala.
A následně
jsem dostala práci v Japonsku a odcestovala jsem z USA.
S Ros jsem v kontaktu nezůstala.
O 20 let později mi zazvonil telefon. A já z toho byla
v šoku. Řekla mi: „Chtěla bych s vámi mluvit o vraždě Howarda Pilmara.“
Allyson Lewisová se chtěla sejít v kanceláři svého advokáta.
Zajímalo mě, čeho si myslela, že se dopustila, že tam chtěla…
Že tam chtěla mít svého advokáta. Ale když přišla dovnitř, byla moc milá.
Byla jako otevřená kniha.
A bylo to fascinující. Nahlédli jsme díky ní do světa, který bychom jinak neznali.
Když jsem je potkala,
Liz se mě zeptala: „Jaké to skutečně bylo?
Popište mi, jak vypadal váš týden u nich. Popište mi jejich dům.“
Pilmarovi a Philip měli vážně nabitý harmonogram. Skutečně nabitý.
Celou dobu, co jsem pro Ros pracovala, muselo být všechno přesně na čas.
Popsala všechno o tom bytě, o jejich životním stylu
a o tom, jak to tam Ros vedla.
A když jsme se zeptaly: „Stalo se během toho týdne,
kdy byl zavražděn, něco neobvyklého?“ Odpověděla: „To bych zrovna neřekla.
Spíš šlo o to, kolik věcí se stalo poprvé.“
Několik týdnů před Howardovou vraždou mi Ros řekla:
„Potřebuju, abys teď několik týdnů pracovala déle do večera.“
A
tu noc, kdy došlo k vraždě,
mi Ros řekla, že mají s Evanem a Howardem ve firmě King finanční schůzku.
Vzala jsem Philipa na hokejový trénink.
Philip měl čtyřikrát týdně zhruba dvouhodinový trénink.
A v reproduktoru se ozvalo moje jméno.
Nechala si mě zavolat. To se ještě nestalo. Bylo to poprvé.
Zeptala se mě: „Jak to tam jde?“
Odpověděla jsem: „Probíhá první trénink. Baví se o tom, že bude druhý.“
A ona na to: „V pořádku, dobře.“
Ten hovor byl divný, protože Ros jí vlastně nic neřekla.
A za
dalších 20 až 30 minut
jsem znovu z reproduktoru slyšela svoje jméno.
Tak jsem jí zavolala znovu. A Ros
mi znovu neřekla nic, co by stálo za řeč.
Až na větu: „Když tam nebudu do konce tréninku,
odvez auto zpátky k nám domů.
Nevím, jestli to stihnu. Ještě jsme tady neskončili.“
Řekla jí: „Ještě jsme tady neskončili.“
Když vím, co skutečně dělali, ta věta mi nahání husí kůži.
To pro ni bylo skutečně neobvyklé. Vždycky věděla, kdy přesně bude doma.
Vždycky naprosto přesně věděla, co mám dělat já a co bude dělat ona.
Večer to tam většinou žilo.
Zvonily telefony. Telefonovala.
Sousedi chodili na návštěvu. Všude se svítilo. Televize byly zapnuté.
Byl to vážně hlasitý
a rušný dům. Ale ten večer ne.
Bylo rozsvícené světlo nad sporákem.
To bylo jediné rozsvícené světlo v domě. Otevřela jsem dveře a ona na mě zpoza rohu
vykoukla. Měla župan a mokré vlasy. Takhle jsem ji nikdy neviděla.
Zeptala se mě: „Jaké to bylo? Určitě jsi unavená. Je čas jít spát.
Děkuji ti, Allyson.“
A její řeč těla řekla: „Skončily jsme. Dovnitř nepůjdeš.
Řekla mi: „Tu tašku nech tady.“
Sotva jsem tu tašku dostala za dveře, řekla mi: „Dobrou noc.“
To na konci mého pracovního dne nikdy neudělala. Pokaždé chtěla mluvit
o každém detailu, který Philip během toho dne zažil.
Normálně chtěla vědět úplně všechno. Tohle bylo naprosto odlišné.
Se mnou tam byla vyšetřovatelka Siobhan Berryová.
Obě jsme se dívaly na Allyson a říkaly si:
„Tohle vše změní.“ Vím, že si myslela totéž.
Dělaly si poznámky a vrhaly na sebe přes stůl pohledy, jako by
to všechno byly veledůležité informace.
Allyson nám řekla tolik, co jsem nevěděly.
A upřesnila spoustu věcí.
Obě jsme vyšly ven a řekly si: „No ty jo. To bylo úžasný.“
Nové informace od Allyson Lewisové, které popisovaly Rosino atypické chování
jak před vraždou, tak i po ní…
Tyto odchylky od normálu jsou obrovským ukazatelem.
Lidi se prozradí, když udělají něco, co nikdy předtím neudělali.
A je to třeba vysvětlit.
19:55 – PRVNÍ HOVOR ALLYSON
Allyson Lewisová nám dala informace,
díky kterým byla Ros mnohem podezřelejší.
Tyto informace nám ukázaly, kolik přípravy bylo potřeba udělat.
A našli jsme věci, které potvrdily, co nám řekla.
Rozlouskli jsme ten oříšek.
Případ založený na nepřímých důkazech stavíte z malých kamínků.
Neustále se snažíte najít další kamínky,
dokud nemáte dostatečně velkou hromadu balvanů. Čili přesvědčivých důkazů.
Jsou to sice nepřímé, zato pádné důkazy.
Díky novým informacím, které Howardův kamarád Arnold Brewer
a ta chůva řekli detektivům,
jsme měli dost na zatčení.
K zatčení došlo v roce 2017.
Ros byla zatčena ve svém bytě v šest hodin ráno.
Bydlela tehdy se svým přítelem. A Evan Wald byl zatčen ve stejnou dobu.
Byl jsem
nadšením bez sebe! Nemohl jsem uvěřit, že je oba zatkli.
Trvalo to vážně dlouho. Mírně řečeno.
Ale dočkal jsem se.
Bylo to tady.
27. 1. 2019 23 LET PO VRAŽDĚ HOWARDA PILMARA
Na tohle jsem čekal víc než 20 let.
K soudu jsme chodili každý den.
Během prvního dne procesu jsem šel na toaletu.
A Philip zrovna vycházel z pánských záchodů.
Naposledy jsem ho viděl u snídaně, těsně po Howardově vraždě.
Když jsem ho uviděl,
vypadal jako Howard.
Vypadlo ze mě: „Howarde.“
Tak moc si byli podobní.
Vůbec nic mi neodpověděl. Ani slovo.
Případ byl založený na nepřímých důkazech. Záleželo na všem.
Znala jsem ten případ zpaměti. Byli jsme připraveni na jakoukoli jejich obhajobu.
Moct svědčit proti těm dvěma jedincům
bylo fantastické. Neuvěřitelný pocit.
Poskytlo mi to velkou satisfakci. V publiku jsem viděl Franka.
Když jsem svědčil, kýval hlavou.
Byla to nádhera.
Ale když nebudou uznáni vinnými, znamená to velký prd. Neznamená to nic.
Bylo za tím obrovské množství práce.
Proces trval dva měsíce.
Vyčistil jsem to a pořezal si ruku.
Nevěděl jsem,
že Howard byl tak brutálně
zavražděn.
Věděl jsem, že byl pobodán,
ale skutečný rozsah
té vraždy
jsem zjistil až u soudu.
Myslím, že Evan napadl Howarda zezadu a podřízl mu krk.
Protože tak nemohl vůbec křičet. Být jimi, tomu bych
především
chtěla u takového přepadení zabránit. Myslím, že to byla první rána
a pak ho bodali jako šílení.
Nejde o to, že ho zabili. Zmasakrovali ho.
Podřezali ho jako prase v chlívku.
A Ros byla na místě činu. Prokázali, že tam byla.
Ros jsem skutečně obdivovala.
Měla jsem v hlavě obrázek toho, kým jsem si myslela, že je.
A když mi došlo, že jsem spoustu věcí neviděla,
úplně mi to vyrazilo dech.
Porota se radila minimálně čtyři dny.
To nebylo dobré. Nemohl jsem to pochopit.
BUDOVA TRESTNÍHO SOUDU
Povstaňte!
Ros a Evan
byli hned tam prohlášeni za vinné.
Byli vinni z vraždy druhého stupně.
V soudní síni se rozléhalo slovo „vinni“.
Byl to silný okamžik.
Máma pořád křičela: „Vinni!“
Cítili jsme euforii. Ten
pocit byl silnější než štěstí. Že jsme pro Howarda dosáhli spravedlnosti.
Po všech těch letech.
Vím, že by nikdy nedošlo k procesu, a už vůbec ne k jejich odsouzení,
kdyby nebylo Elizabeth Ledererové.
Vrátila jsem se za Frankem, který byl celé ty roky tak trpělivý.
A on zkrátka…
Spustil: „Vinni! Oba jsou vinni!“ Měl v ruce mobil a začal
volat všem svým známým. „Vinni!“ A hned volal někomu dalšímu.
Bylo to… Tak dlouho čekal,
až se tohle stane.
ČERVENEC 2019 – 4 MĚSÍCE PO VERDIKTU
Frank se při vynesení rozsudku postavil a promluvil.
Vůbec nemůžu spát,
protože musím neustále myslet
na tu hrůzu a strach,
které se Howardovi honily hlavou
v těch posledních vteřinách,
když byl těmito dvěma zavražděn a zmasakrován.
Ten den v březnu jsem přišel o tři věci.
Dvě z nich už nikdy nedostanu zpátky. Svého syna
a svůj byznys. Ale taky jsem přišel o Philipa.
A vím, že Philip se na mě ani nechce podívat. Je mi to líto,
ale chci, abys věděl, že tě máme rádi a že tě chceme zpátky.
Prosím.
I když si Frank přál, aby za to odpovědní lidé pykali,
ze všeho nejvíc toužil mít vztah s Philipem.
Zjistil jsem, že Philip chodil na London School of Economics.
A já o tom nic nevěděl.
Nedozvěděl jsem se žádnou z těchto úžasných zpráv o tom chlapci,
ze kterého vyrostl muž.
Můj vnuk. Jediný syn mého syna.
Chci ho zpátky. Máme ho rádi a to je vše.
To pořád platí.
Philip
prosil soudce
o shovívavost pro svou matku, která zavraždila jeho otce.
Jak…
Prosíš o shovívavost?
To nepochopím.
Philipa
jsem slyšel mluvit
až
při vynesení rozsudku. Mluvil o své matce.
Jak ho skvěle vychovala.
Ale ona udělala jediné. Naplnila jeho mysl
nenávistí k naší rodině. Jsem si jistý, že z toho viní mě.
Celá její rodina musí vinit mě. Protože vědí…
Chtěl jsem je potrestat. Nedovolil jsem, aby jim to prošlo.
Chce hájit to,
že zabila jeho otce.
Budiž.
Musí být vážně těžké být v jeho kůži. Je skutečnou
druhou obětí celé téhle záležitosti.
Po Howardovi. Jste přesvědčený, že vás vaše matka zachraňuje
a že se ji váš dědeček snaží dostat do problémů, když přitom nic neudělala.
A pak se to všechno právně odehraje u soudu.
A není to tak, jak vám to celé ty roky namlouvali.
To musí být vážně náročné.
Za tento zločin,
za tuto vraždu,
každého z vás odsuzuji na 25 let až na doživotí.
Ros a Evan dostali 25 let až doživotí. V jejich věku to pro ně znamená doživotí.
Evan a Ros dostali, co si zaslouží.
Mohli žít 23 let na svobodě.
A teď by měli být aspoň 23 let za mřížemi.
Soudce vynesl rozsudek. Philip prudce vstal.
Naštvaně.
A odešel pryč.
Pozvali mě na vynesení rozsudku.
Dorazil jsem pozdě.
Dveře se rozlétly
a přede mnou stál Howard Pilmar,
což mě vážně vyvedlo z míry.
I když jsem Howarda nikdy nepotkal, viděl jsem hodně jeho fotek
během vyšetřování. Věděl jsem, jak vypadal. A tou osobou byl Philip.
Uzavřít odložený případ je velkou událostí pro lidi, kteří se jím zabývají.
Je to vážně uspokojující.
Ale rodiny
i po rozsudku o vině dál cítí bolest.
Představuju si Howarda,
ten strach, který se mu honil hlavou
během těch pár vteřin, kdy ho ubodali a zmasakrovali.
Přes tuhle část se nikdy nedostanu.
Když jdu spát,
každý večer s ním mluvím.
Ptám se ho: „Jak se ti to mohlo stát? Proč jsi mi neřekl,
že máš s tou ženskou problémy?“
Ale odpovědi se nedočkám.
Pár let po vraždě Howarda Pilmara
jsme měli případ, do kterého bylo zapleteno sedm rodin.
Ta intenzita byla obrovská.
Tenhle případ byl nesmírně srdcervoucí.
Všechny oběti byly nevinné mladé dívky.
Rozsah jeho zločinů
všem vyrazil dech.
Už od Valentýna utíká před policií.
Má na svědomí jednu vraždu a dvě znásilnění a to možná není vše.
„Sérioví vrazi.“ Toto slovní spojení se používá velmi často. On byl jedním z nich.
Překlad titulků: Jakub Doležal