НА ОСТРОВІ МАНГЕТТЕН
РОЗСЛІДУВАННЯМ УБИВСТВ ЗАЙМАЮТЬСЯ ДВІ СЛІДЧІ ГРУПИ:
ПІВНІЧНИЙ МАНГЕТТЕН І ПІВДЕННИЙ МАНГЕТТЕН.
ВОНИ РОЗСЛІДУЮТЬ НАЙЖОРСТОКІШІ ТА НАЙЗАПЛУТАНІШІ ВБИВСТВА.
ЦЕ ЇХНІ ІСТОРІЇ.
2009 РІК
7 ЛИПНЯ 2009 РОКУ
РЕКТОР-СТРІТ
Моя мама працювала прибиральницею на Ректор-стріт, 2.
Її зміна була з 17:00 до 23:00.
Сьомого липня близько 22:30
мені подзвонила її колега Роза
і запитала, чи мама вдома.
А я їй: «Тобто? Її немає вдома. Хіба вона не на роботі? Має бути там».
Вона така: «Ні».
О 19:00 вони мали поїсти.
Тож їй було цікаво, чому в мами вимкнений телефон.
Дзвінки йшли одразу на голосову пошту.
Я дзвонила тітці, дядькам.
Ми домовилися одразу піти до неї на роботу й спробувати її знайти.
Удень я працював охоронцем на Ректор-стріт, 2.
Я пішов на той поверх, де вона працювала.
Я викрикував її ім'я по всій будівлі: у коридорах
і в підвалі.
Намагався прислухатись.
Може, отримала травму. Може, вона там, де її не чути.
Люди бачили, як вона заходила в будівлю, але ми не бачили, як вона йшла.
Ми поговорили з охоронцем, який тоді був там,
і він сказав, що не бачив, як моя мама виходила з будинку.
Потім ми почали дзвонити в поліцію.
Її ніде не було.
Кожна справа забирає частинку душі.
Це робота для тих, кому точно не байдуже.
Хочеться дізнатися правду.
Що детективи й роблять.
Я завжди любив зазирати за лаштунки.
Що насправді сталося?
Сім'ї важливо знати, хто вбив їхнього родича.
Це моя робота.
У Нью-Йорку поліція Нью-Йорка…
найкраща.
УБИВСТВО: НЬЮ-ЙОРК
Коли я щодня їду на роботу, їду в місто,
видно весь горизонт,
і я завжди казав собі:
«Овва. Я працюю детективом відділу вбивств у поліції Нью-Йорка».
Я виріс у складному районі під назвою Південна Ямайка, у Квінсі.
Там були наркотики.
Була проституція, були банди.
Зрештою, мені довелось обирати —
я обрав освіту замість вулиць
і став копом.
8 ЛИПНЯ 2009 РОКУ ЗІ ЗНИКНЕННЯ ЕРІДАНІЇ 10 ГОДИН
Восьмого липня 2009 року ми прийшли на роботу о восьмій ранку.
Телефони дзвонили, як божевільні. Дзвонили з першого відділку.
Дзвонили з головного відділку.
Дзвонили з офісу начальника детективного відділу.
Усі говорили про зниклу прибиральницю у фінансовому районі.
РЕКТОР-СТРІТ, 2
Гадаю, увага людей прикута до того,
що відбувається з графіком фондового ринку в тому районі.
Того, що відбувається, швидкими темпами,
великими сумами, які перекидають, і таке інше.
Це дуже вабить, але за лаштунками є працівники.
Коли офісний планктон іде додому, залишаються люди, які прибирають.
Люди, які миють, люди, які ремонтують,
люди, які мають сім'ї і важко працюють, щоб заробити на життя.
Детективи відповіли на виклик на Ректор-стріт, 2.
На початку ми не мали жодної інформації.
Ми знали лише, що якась людина не повернулася додому.
Біля будівлі один із босів зібрав нас усіх
і коротко описав те, що відбувалося.
Ми дізналися, що зникла жінка на ім'я Еріданія.
ЕРІДАНІЯ РОДРІҐЕС
Сорок шість років.
Вона працювала з 17:00 до 23:00.
І в якийсь момент під час зміни вона зникла.
РЕКТОР-СТРІТ
Коли я потрапив у будівлю, мені впало в очі те,
що родичі цієї жінки прийшли туди
за кілька годин після того, як вони не змогли до неї додзвонитися.
У Нью-Йорку таке не часто бачиш. Було видно, що в них близькі стосунки.
Моя сестра на 17 років старша за мене.
Вона завжди доглядала за мною, опікувалася мною.
Вона була чудовою сестрою і прекрасною матір'ю.
Вона б ніколи не кинула сім'ю. Це неможливо.
Її родина стверджувала, що після роботи вона завжди їхала додому.
Тож це було дуже дивно, коли вона
пішла з роботи, не попередивши нікого,
особливо свою колегу.
Тому у всіх це викликало підозри.
Це було зовсім не схоже на неї — просто так зникнути.
Не відповідати на дзвінки.
Я дуже хвилювався.
Я працював там півтора року. А сестра — близько пів року.
Я добре знаю цю будівлю.
У вечір її зникнення ми прочесали всю будівлю,
поверх за поверхом.
Я навіть пішов у підвал,
оглянув його, викрикнув її ім'я…
але там було так тихо.
ЗІ ЗНИКНЕННЯ ЕРІДАНІЇ — 12 ГОДИН
Вона зникла в центрі фінансового району.
Звісно, поліція сприймає це дуже серйозно.
Будь-яка справа на півдні Мангеттена,
на південь від 59-ї вулиці
завжди здається серйознішою.
Я точно знав, що цей випадок приверне багато уваги ЗМІ.
Її колеги кажуть, що вона завжди вечеряє з ними під час зміни,
але востаннє вони бачили її близько восьмої,
і відтоді її ніхто не бачив.
Треба було обшукати кожен поверх,
а будівлю треба було евакуювати.
Тому весь персонал,
офісний планктон, прибиральники, оператори ліфтів, —
усі, хто там був, мали вийти з будівлі
під час обшуку.
У будівлі може бути труп, а ми не знаємо.
Моторошно якось.
Одна з речей, що зробила цю локацію, Ректор-стріт, 2,
такою унікальною для справи про зниклу людину,
це те, що вона є таким собі автономним середовищем
Є лише певні шляхи виходу, певні шляхи всередину,
а все інше просто вгорі.
Шукати в цій будівлі щось чи когось, безперечно, складно,
бо в ній 26 поверхів.
Залучили всіх.
Також детективів інших відділків.
Не лише з відділу вбивств і першої дільниці,
а ще й з південного й північного Мідтауна.
Усіх залучили.
Крім того, були ще й гелікоптери.
Це був комплексний огляд усієї будівлі, згори донизу, кожного закутка.
Коли відчинили її шафку,
ми побачили, що сумочка досі була там.
У мене була мама і є чотири сестри. Вони нікуди без сумочок не ходять.
Це невід'ємна річ.
Тому це точно викликає підозри.
А потім її візок і заколку для волосся знайшли на восьмому поверсі.
Чому вона була на підлозі?
Була боротьба?
Може, стався якийсь сексуальний напад,
і хтось тримає її в заручницях.
ПОЛІЦІЯ ЗА СТРІЧКУ НЕ ЗАХОДИТИ
Нам треба було опитати людей.
Треба було знати працівників, які працювали саме в будівлі.
Хто був там під час зміни Еріданії?
Усіх людей, які працювали в будівлі в той час, я б класифікував як свідків
або підозрюваних.
Ми думали про багато різних речей,
але знали, що часу обмаль.
Що довше ми б її шукали, то менша ймовірність, що вона була б жива.
ЗІ ЗНИКНЕННЯ ЕРІДАНІЇ — 14 ГОДИН
Ми знали, що якби вона вийшла з будівлі,
це б зняла камера на одному з входів.
У цій будівлі було 32 камери.
Треба було переглянути вісім годин записів з кожної камери, а камер — 32.
Це дуже непросте завдання.
Ми відправили нашого найкращого працівника.
Браян Маклод, відомий як «Бог відео».
Він надзвичайний детектив.
Браян… дуже дивакуватий хлопець.
Це важлива робота.
Вона не всім по плечу, як і праця з тим, із чим ми маємо справу.
Я зараз приб'ю цю муху. Серйозно.
Браян затятий.
Щоб зосередитися, він любив вдягати навушники
та слухати хеві-метал.
Металюга.
Коли я був молодшим, у мене був маллет.
На роботі я завжди слухав хеві-метал.
У нього вистачає терпіння й старанності,
щоб годинами дивитися на екран.
Ми знали: якщо вона вийшла з будівлі,
він знайде її або когось чи щось інше, що може здатися підозрілим.
Не хочеться щось пропустити.
Один кадр — і пропустите щось важливе.
Спіймав.
Це нудно.
Це забирає багато часу.
Від цього втомлюються очі.
Але мені вистачало на це терпіння.
Камера зняла, як Еріданія зайшла в ліфт,
щоб піднятися на верхні поверхи й почати зміну.
Здається, це було десь о 17:12.
Більше її не бачили. Її не було на камерах.
Вона більше не виходила з ліфта.
І не виходила з будівлі.
Де вона?
ЗІ ЗНИКНЕННЯ ЕРІДАНІЇ — 19 ГОДИН
Щоб краще її зрозуміти,
ми провели перевірку, щоб з'ясувати все про її стосунки,
наявність фінансових проблем —
усе, що можливо, про жертву.
Ми дізналися від родини, що Еріданія з Домініканської Республіки.
Моя мати народилася в Санто-Домінґо…
КУБА САНТО-ДОМІНҐО
…і приїхала до США в 1973 році.
Вона вийшла заміж за мого батька Херонімо Фіґероа
ХЕРОНІМО ФІҐЕРОА
і народила троє дітей.
Вона перестала ходити на навчання, щоб дбати про нас.
Вона була матріархом.
Її кулінарні здібності були неперевершеними.
Я завжди чекав на День подяки, Новий рік і Різдво.
Привід був неважливий, вона завжди збирала сім'ю разом.
Це нагадало мені про мою маму.
Вона сама була іммігранткою з Панами
і виконувала різну брудну роботу, доки не встала на ноги,
щоб забезпечувати сім'ю і давати нам усе.
Я міг собі уявити, що з моєю мамою щось сталося,
і як би я із цим упорався.
Це робило цю справу дуже особистою.
Я була сама не своя.
У той момент у мене була депресія. Я панікувала.
Просто молилася Богу, щоб моя мама повернулася.
Ми дізналися, що Еріданія була розлучена,
а потім відновила стосунки з колишнім чоловіком.
Ми поговорили з її родиною.
Його не було на Ректор-стріт, 2.
Тож я собі думав: «Чому він не тут,
якщо всі дочки тут, якщо брат тут?»
Він був нашим першим підозрюваним,
ми мали його допитати, дізнатися, що він знає.
Окрім чоловіка, за кілька днів до того сім'я повідомила,
що Еріданії здавалося,
що її переслідував хтось, хто працював у будівлі.
Сестра сказала, у неї були погані передчуття.
Казала, чоловік дивився на неї,
коли заходила в ліфт, щоб прибирати на верхніх поверхах.
До нас прийшов репортер, щоб узяти інтерв'ю.
Діти кажуть, мама нервувалася через чоловіка,
який також працював у офісній будівлі на Ректор-стріт
і, як вона гадала, переслідував її.
Він на неї дивно дивився, і вона нервувалася.
15 РОКІВ
Вона прибирала, а він дивився на неї.
Вона сказала, що хтось її лякав, переслідував.
Той чоловік робив це двічі.
Донька Еріданії розповіла нам,
що за кілька днів до зникнення її мами
він знову спробував поговорити з нею.
Очевидно, родину дуже лякала ця ситуація.
Вона була дуже засмучена і стурбована, тому розповіла про це рідним.
Я сказав їй: «Дай я знайду тобі іншу роботу».
А вона: «Добре».
Якби не знайшов за тиждень, вона мала звільнитися.
Через це вона хотіла кинути роботу, почувалася незахищеною.
І те, що це ставалося кілька разів…
Він би напав на неї, викрав би її?
Як далеко він готовий був зайти?
Переслідувач знав план будівлі,
виходи та входи в будівлю.
Це хтось, хто був там щодня
і знав, куди й коли ходять люди,
о котрій будівлю зачиняли, о котрій відчиняли,
хто де був і коли.
Стало дуже важливо
ідентифікувати цю особу якнайшвидше.
Поки ми шукали того чоловіка, детективів відправили
допитувати чоловіка Еріданії та перевірити його місцеперебування.
Він розповів, що того вечора працював десь до восьмої години,
а потім пішов до них додому.
Він був єдиним, хто залишився вдома, щоб побачити, чи вона повернеться.
Детективи перевірили його місцеперебування і зняли підозри.
У той час ми були впевнені,
що він не причетний до зникнення Еріданії.
Тим часом ми змогли зв'язатися з переслідувачем.
Ми привели його й посадили в кімнату для допитів.
Він стверджував, що грав у настільний теніс із друзями
того вечора, коли Еріданія була на роботі.
І ми ретельно і детально опитали тих людей,
які, як він стверджував, тоді грали з ним.
І тоді ми змогли виключити його з-поміж підозрюваних.
9 ЛИПНЯ 2009 РОКУ ЗІ ЗНИКНЕННЯ ЕРІДАНІЇ — 2 ДНІ
Уже слід було активізувати зусилля і спробувати відшукати Еріданію.
Прискіпливо. За допомогою службових собак.
Усі знають, що коли приводять собак,
як щось є, вони це знайдуть.
Службові собаки, пройшовши 14 поверх…
ПІДСОБКА — ЛІФТИ
…двічі підхопили запах у підсобці,
де розміщено системи кондиціонування та опалення.
Тоді аварійно-рятувальна служба
й усі, кого можна уявити, зосередились на тому поверсі.
Ми просто чекали повідомлення про те, що вони знайшли щось,
що ми зможемо використати, і що скаже нам більше, ніж ми вже знали.
Службові собаки помилилися.
Це дуже засмучувало.
Ти співчуваєш родині, бо знаєш, що вони просто…
З кожним днем, кожною годиною
їхня надія згасає.
Щосекунди, щохвилини
члени сім'ї були емоційно перевантажені.
Усі були перелякані. Ніхто не їв.
Типу…
Усі боялися найгіршого.
ПЕРШИЙ ВІДДІЛОК ПОЛІЦІЇ
Там було стільки камер. Сотні годин цього відео.
Я працював багато годин,
дивлячись ці відео знову і знову,
щоб переконатися, що нічого не пропустив.
Я шукав докази, будь-що підозріле.
І єдина людина
з дивною поведінкою — це ремонтник.
Він працював у вантажному ліфті. Потім його було видно в підвалі.
Як він ішов до службового приміщення,
де також була його шафка.
Я перевірив кожну камеру, яка його зняла, поки він був у будівлі.
І він зник на якийсь час.
Може, хвилин на 45.
А тоді раптом, десь о восьмій,
він з'явився в підвалі.
Але камери не зняли, як він виходив з ліфтів
у підвалі чи у вестибюлі.
Він міг потрапити туди лише зі сходів.
Його поведінка перед камерою змусила задуматись: «Що тут відбувається?»
Він дуже підозріло поводився.
Ми подумали, що його варто допитати.
Він, безумовно, був тим, хто міг знати, де знаходиться Еріданія.
Це був Джозеф Пабон.
ДЖОЗЕФ ПАБОН
Я подзвонив йому, і він погодився поговорити з нами.
Я хотів зробити це у відділку, щоб опитати його в більш контрольованих умовах.
Коли Джозеф Пабон прийшов,
він сказав, що працював у вантажному ліфті
та підвозив прибиральниць —
висаджував їх на поверхах, де вони мали прибирати.
Він пояснив, що висадив її на восьмому поверсі.
Саме там, де знайшли візок і заколку.
Тоді він і бачив її востаннє.
Був липень.
Була така спека, що плавився асфальт. Дуже жарко.
Я мушу носити костюм, бо я детектив Нью-Йорка.
Знаєте, якби я міг надіти шльопанці та купальні шорти…
Залюбки.
А на ньому була тепла сорочка з довгими рукавами і футболка поверх неї.
І я подумав: «Цей тип збожеволів.
Він одягнений для бою в сніжки, а зараз липень».
І це мене непокоїло, поки я з ним розмовляв.
І я сказав: «Зніміть сорочку». Ми змусили його зняти її.
У нього були подряпини на плечах,
шиї та інших частинах тулуба.
І я спитав: «Як ви це поясните?»
Він сказав, що того вівторка ввечері, коли оголосили про зникнення Еріданії,
йому доручили керувати вантажним ліфтом,
щоб перевозити будівельників.
Він стверджував, що допомагав їм з візками з різною арматурою.
Тож я кажу: «Ви ж член профспілки, так?»
Він мені: «Так».
А я сам із такої сім'ї —
мої рідні були членами профспілок.
І я знаю: якщо доручили одну роботу, а ти робиш щось інше, то в тебе проблеми.
Ти не можеш торкатися нічого, окрім важеля ліфта чи кнопок.
І я такий: «Ви допомагали тим хлопцям з візками?»
Я не міг цього збагнути. Ні на мить у це не повірив.
Я просив його:
«Якщо ви щось з нею зробили, або вона десь у будівлі,
скажіть нам де. Ми її заберемо звідти.
І, може, повернемо її родині».
Він продовжував стверджувати, що нічого не зробив.
На той момент ми розпитували його вже 14 годин.
Ми спитали: «Ви не проти надати свою ДНК?»
І він погодився надати свою ДНК.
Він сам узяв мазок.
Він не визнав жодної злочинної діяльності чи чогось подібного.
Тому ми були змушені його відпустити.
Тіла не було — звинувачення не висунути, але я сказав керівникам, що ми думаємо,
що цей чоловік — основний підозрюваний.
Тоді ми почали слідкувати за Джозефом Пабоном
і його місцеперебуванням,
бо, можливо, він її десь тримав.
Він міг тримати її в себе вдома.
Він міг тримати її в іншій будівлі чи в іншому місці.
Ми посадили кількох детективів йому на хвіст,
щоб слідкувати за ним і знати, де він.
Ми хотіли забезпечити цілодобове спостереження за Пабоном.
Ми організували різні зміни.
Він повертав праворуч — я теж. Ліворуч — я теж.
Коли він заходив у кафе і затримувався надто довго,
ми посилали туди людину перевірити, чи він там,
і ми не намагалися бути непомітними.
Нас не хвилювало, що він знав, що ми за ним стежимо.
Це була гра в кота і мишку, ми проти нього. Ми не збирались здаватись.
Тоді її шукали вже кілька днів.
Ми не побачили її на відео.
Ми не побачили її на виході з будівлі.
Ми оглянули всі закутки будівлі знизу догори
і не змогли її знайти.
Це вже було просто безглуздо.
Тож ми не лише почувалися розгубленими,
це ще й ускладнювало нашу роботу.
Це означає, що місцем проведення розслідування,
замість Ректор-стріт, 2,
ставав увесь Нью-Йорк.
Місце пошуків розширилося.
Це означало більше ресурсів і ширше розслідування.
Бо вона могла бути будь-де.
Ми вирішили розширити зону перевірки камер відеоспостереження.
Чи видно її на Трініті-стріт?
Чи видно її на Гринвіч-стріт?
Чи видно її на Ректор-стріт, на сході чи на заході?
Але це не принесло результатів.
Це не… Ми її не побачили.
«Чому я не можу її знайти? Що я упустив?
Що ми всі упустили?»
Над цією справою працювало стільки людей.
МЕТРО «ВОЛЛ-СТРІТ»
На північ від Ректор-стріт був магазин,
і ми знайшли відео з Джозефом Пабоном з вівторка, коли Еріданія зникла.
Продавець дав копію квитанції —
Джозеф Пабон купив алкоголь у тому закладі.
Може, Еріданія натрапила на нього за випивкою.
Може, почалася сварка, а тоді він підняв на неї руку.
Я називаю це моментом «о чорт».
Типу: «Тепер я маю це приховати». Це реакція на подію.
Але в нас не було підстав його арештовувати.
У нас досі не було тіла.
У нас досі не було злочину.
Ми продовжили слідкувати за ним, як і раніше.
10 ЛИПНЯ 2009 РОКУ ЗІ ЗНИКНЕННЯ ЕРІДАНІЇ — 3 ДНІ
Тепер ми шукали місце, куди можна було скинути тіло,
а не куди людина могла втекти.
Ми подумали, що, можливо, її поклали в контейнер для сміття.
А їх забирає приватна сміттєва компанія.
Ми відправили детективів у Пенсильванію, прочесати зону, куди викинули сміття.
Сім'я цього тижня пережила всі емоції.
Поліція обшукувала сміттєзвалище
в Пенсильванії, куди викидають сміття з будівлі.
Я не вірила в це.
Моя мама не була сміттям.
Я думала: «Господи, невже мама може бути там?»
Це жахливо,
якщо хтось міг таке зробити.
Зрештою, Еріданії Родріґес не було,
і більше не було доказів,
які ми могли б використати, щоб знайти її.
Оскільки сказали, що там нікого не знайшли, у мене знову з'явилася надія.
Сорокашестирічну Еріданію ніхто не бачив.
Зараз поліція вважає, що вона мертва.
Зараз у сім'ї горе. Ми чекаємо на відповіді.
Це стало великою історією.
А коли є велика історія, преса питає поліцію:
«Що тут відбувається?»
Було багато розчарування. Типу: «Де вона в біса?»
Ми відчували тиск.
На цю справу було витрачено стільки ресурсів,
було складно підтримувати цю інтенсивність.
Інші детективи повернулися до своїх справ. Копам треба було патрулювати вулиці.
Управління хотіло забирати ресурси
на інші справи.
Ми не лише не могли розкрити справу,
а ще й виставляли поліцію Нью-Йорка в поганому світлі.
Нас почали пресувати наші боси.
І ми такі: «Бляха».
Шеф Матараццо, який був головою детективів Мангеттена,
зібрав нас на зустріч.
І в якийсь момент він повернувся до мене і сказав:
«Агов, Джоне. Що відбувається?
Що ти думаєш? Де вона?»
Я обернувся до нього і сказав: «Гадаю, досі в будівлі».
Він каже: «Зробімо ще один огляд будівлі».
ЗІ ЗНИКНЕННЯ ЕРІДАНІЇ 4 ДНІ
Знову. Ми обшукуємо будівлю.
Вона не виходила звідси.
«Ідіть туди. Дізнайтеся, куди вона поділася».
Викликали десять сержантів і 100 офіцерів,
щоб обшукати кожен закуток будівлі,
поверх за поверхом.
Ми всі були зацікавлені.
Ми стільки часу проводили з родиною, із цією справою.
Ми всі хотіли, щоб кінець був щасливим.
Але, на жаль, цього не трапилося.
Мені подзвонив детектив з 9-го відділку.
Він сказав: «Джоне, я на 12 поверсі. Я щойно вийшов з ліфта.
Підходь сюди».
Дванадцятий поверх ремонтували.
Стіни були просто бетонні. Ні штукатурки, ні меблів.
Коли я вийшов з ліфта,
на поверсі пахло смертю.
І детектив сказав: «Заглянь усередину».
Я побачив кров,
яка капала з вентиляційної шахти.
Прийшли рятувальники й криміналісти.
Ми відкрили вентиляційну шахту,
і вона була там.
Тепер ми знали, що це вбивство.
Під час першого обшуку
собаки не помилилися, що відчули запах.
Повітря проходило там і підіймалося.
Під час другого обшуку вентиляцію вимкнули,
і повітря залишалося застійним.
На жаль, почалося розкладання,
що унеможливило фізичну ідентифікацію.
Але ми могли зробити припущення, що це була Еріданія.
Вона була зв'язана, руки за спиною, рот заклеєний скотчем.
Скотч, як я пам'ятаю, не був звичайним.
Він нагадував поліцейську стрічку. Жовто-чорний.
Як не дивно, хрестик Еріданії, який вона носила на шиї,
був у неї в роті.
Багато хто вважав,
що це мало якийсь ритуальний намір.
Коли думаєш, як хтось зробив таке з людиною…
Бляха. Він запхав її у вентиляційну шахту.
Кому взагалі спаде на думку впасти в таку крайність?
«Так я її сховаю».
Судмедексперти приїхали, щоб забрати тіло.
Поліція тут увесь день.
Чекаємо, як скажуть, кого знайшли.
ВІКТОР МАРТІНЕС БРАТ ЕРІДАНІЇ
Багато з нас сподіваються, що це не вона, але… У мене погане передчуття.
Мою маму знайшли.
Її знайшли у вентиляційній шахті,
зв'язану,
як тварину.
Я стукаюсь головою об кухонний стіл,
а брати намагаються мене втримати.
Я просто безперервно плакав.
Як людина може так учинити з людиною?
Вона ж нічого не зробила, усіх підтримувала.
Вона була такою доброю, люблячою.
Завжди дарувала всім радість.
Чим вона це заслужила?
Уявляю, як вона кричала.
Намагалася кликати по допомогу,
але в тій будівлі можна кричати скільки завгодно,
тебе не почують.
Я сказав: «Ми точно доб'ємося справедливості для вашої матері.
Еріданія не заслужила того, що тут сталося».
КАБІНЕТ ГОЛОВНОГО СУДМЕДЕКСПЕРТА
Мені доручили бути присутнім на розтині.
Я знав, що все, що там знайдуть, точно допоможе справі.
Спочатку причину смерті, а тоді криміналістичну інформацію.
Сексуальне насильство виключили.
Не було тупих травм, ударів ножем, вогнепальних поранень,
переломів черепа.
Її під'язикова кістка була ціла.
Тож її ні чим не душили.
Через положення її тіла, через те, що Еріданія була зв'язана,
голова була висунута вперед, а шия опущена.
Вона була перемотана скотчем, через те не могла вільно дихати.
Тому зробили висновок, що причиною смерті стало удушення.
Вона, ймовірно, була жива, коли її обклеїли скотчем,
підняли з підлоги,
запхали у вентиляційну шахту і зачинили там.
Я…
Це просто…
У мене серце стиснулося, бо коли я був у тому підвалі,
я дивився на той отвір,
кричав її ім'я і намагався прислухатися.
Очевидно, якщо вона тоді ще була жива, вона б не змогла
крикнути щось, крикнути моє ім'я,
чи покликати на допомогу, бо
попереджувальна стрічка закривала рот.
Люди кажуть: «Це не твоя провина. Не думай так».
Поставте себе на моє місце.
Коли я востаннє розмовляв з сестрою,
у неї було дивне передчуття.
А я сказав їй дати мені кілька днів на пошуки іншої роботи.
А потім сталося таке.
Гадаю, я зробив помилку.
Не дав їй звільнитися
і не прочесав пусте місце на 12 поверсі.
На щастя для нас, у нас був підозрюваний.
У Джозефа Пабона не було алібі.
Він працював на Ректор-стріт, 2 в той самий час, що й Еріданія.
Джозеф Пабон був єдиним,
у кого були погано пояснені подряпини на тілі.
Під час розтину беруть мазки ДНК.
Беруть обрізки нігтів,
щоб перевірити, чи є ДНК, яка не належить жертві.
Єдина проблема в тому,
що це не тест на COVID, це займає не 15 хвилин.
Довелося чекати на результати, і ми сподівалися,
що знайдемо зв'язок між Джозефом Пабоном
і зразками ДНК, узятими з Еріданії.
Поки ми копали щось на Джозефа Пабона,
ми знайшли кілька випадків домашнього насильства над жінками.
В одному випадку, після сварки з колишньою дівчиною,
він узяв кулю для боулінгу і розбив вікна її машини.
Це ще більше схилило нас до думки,
що у цього хлопця, можливо, був якийсь зрив або проблема,
через яку він утратив самоконтроль з Еріданією.
Ми почали слідкувати за ним одразу після допиту,
щоб завжди знати, де він.
Ми не випускали його з виду, доки не отримали результати ДНК,
які б указали поза обґрунтованим сумнівом, що це він.
Це була б велика біда, якби ми його втратили,
якби результати прийшли, а його в нас не було.
У нас був хлопець, який, можливо, скоїв цей жахливий вчинок.
Зв'язав жінку, задушив її,
а жив нормальним життям, наче нічого не зробив.
Хвилювало ще й те,
що якщо він і раніше чинив домашнє насильство,
він міг напасти на свою нову дівчину.
17 ЛИПНЯ 2009 РОКУ 10 ДНІВ ПІСЛЯ ВБИВСТВА ЕРІДАНІЇ РОДРІҐЕС
І 17-го липня мені подзвонили й сказали, що прийшли результати ДНК.
І майже напевно це Джозеф Пабон.
Коли ми отримали ордер на арешт, я зателефонував Алу Тайтусу
і сказав йому: «Ми готові. Час його заарештувати».
ФІНАНСОВИЙ РАЙОН
Він жив у Стейтен-Айленді.
Він з'їхав з головної вулиці й поїхав у провулок.
Ми його оточили.
Вийшли зі зброєю
і сказали йому зупинити машину.
Коли ми нарешті затримали Пабона,
його дівчина теж була в машині.
Можливо, вона не одразу усвідомила,
але в якийсь момент вона збагнула:
«Ого, я жила з убивцею». Ось так.
Можливо, ми врятували її від ролі наступної жертви.
Це було чудове завершення довгої справи,
ми нарешті знайшли винного, що було добре,
і заарештували Пабона.
Коли ми нарешті дізналися,
що Пабона арештували за звинуваченням у вбивстві,
усі кричали від щастя і плакали.
Я просто… Я був щасливий, але…
Коли ми говорили зі слідчим,
ми ставили запитання. «Навіщо йому таке робити?»
Я півтора року працював із цим типом.
Ми розмовляли. Він завжди вітався.
Він завжди розмовляв зі мною на рецепції, виконував свою роботу.
У мене з ним не було конфліктів.
Я не робив йому нічого,
щоб він завдав шкоди моїй сестрі.
Я не думав, що він мій ворог. Він був моїм колегою.
Його привели,
помістили в камеру детективів 1-го відділку.
Усі були як на голках.
Я рвався до нього. Хотів ще раз його допитати.
Я хотів, щоб він зізнався.
Для мене це було особисте.
На жаль, він послався на право на адвоката, і його не вдалося допитати.
Але на суді Джозефа Пабона визнали винним
і засудили від 25 років до довічного, і…
Він заслуговує на таку долю.
Коли сказали, що він винен,
я зірвалася.
Ми всі зірвалися.
Він не шкодував.
Він сміявся, дивлячись на нас.
Це розбило мені серце.
Мені знадобилася вся витримка,
усі сили, щоб не кинутися прямо до нього.
Я просто хотів ударити його в потилицю.
Я хотів його задушити.
Пабон так і не відповів на запитання, чому він це зробив.
Ми досі чекаємо на цю відповідь.
Яка була мета? Моя мама щось йому зробила?
Вона сказала щось таке, що засмутило його?
Чому?
Гадаю, він просто зірвався.
Гадаю, він розлютився.
Як і в попередніх конфліктах із жінками.
Вона боролася за життя. Я знаю.
В останні хвилини вона точно дуже боялася.
Але її не стало.
Її не повернути.
Моє життя зупинилося.
Я ношу цю діру в собі.
Я досі не розумію, що сталося.
Він змінив сім'ю назавжди.
Розслідуючи цю справу, побачивши їх,
їхнє горе і…
Ми доклали стільки зусиль, щоб знайти того, хто це зробив.
Знаєте, це залишиться зі мною назавжди.
Пам'ятаю, як у дитинстві вважав поліцію Нью-Йорка
найбільшою бандою Нью-Йорка.
Але пропрацювавши з ними стільки років,
я зрозумів, що це скоріше родина.
Люди не до кінця розуміють, що робить поліція.
Вони не окупаційні сили.
А громада — це не групка дикунів,
яких ми маємо атакувати.
ОСВІТНЯ РОБОТА ЗАРАДИ СПРАВЕДЛИВОСТІ
Тож через кілька років після суду
я пішов на пенсію з метою
зробити все можливе, щоб об'єднати ці дві сутності.
Я пройшов шлях від детектива Тайтуса
до доктора Тайтуса,
викладача коледжу кримінального правосуддя Дж. Джея.
Арешт позбавляє людину свободи.
Викладав майбутнім правоохоронцям.
Вислухайте всі факти й докази,
а тоді визначайте, винна особа чи ні
не лише на основі зовнішності чи стереотипних упереджень.
Моя мета — змусити вас зрозуміти,
що є багато різних точок зору.
Деякі схожі на ваші. Інші дуже різняться від ваших.
І коли йдеш у правоохоронні органи, ти маєш це визнати.
До них не можна ставитися інакше, бо вони не такі.
Студентам слід розуміти: такий світ, куди вони потрапляють.
І це для мене важливо.
Працювати на благо всіх,
щоб зробити світ кращим і безпечнішим.
2013 РІК
У НАСТУПНІЙ СЕРІЇ
Почуття провини вцілілого після 11 вересня спонукало мене поїхати на Близький Схід.
Я був контрактним морпіхом. Під час останнього відрядження в Афганістан
мені подзвонили й сказали, що знову відкриють справу Говарда Пілмара.
ГОВАРД ПІЛМАР
Його вбили в офісі.
Я не знав нікого, хто б хотів його смерті,
щоб його ось так убили.
Є дуже мало справ, про які я думаю, бо вони нерозкриті,
але справу Пілмара я довго згадував.
Ми її майже розкрили.
Гадаю, у кожного детектива є справа, яка з якоїсь причини вислизає від нього
і стає Мобі Діком їхньої кар'єри.
Говарда вбили, як свиню в загоні,
як тварину.
Переклад субтитрів: Марія Подвісньова