NA OSTROVĚ MANHATTAN EXISTUJÍ DVĚ DETEKTIVNÍ ODDĚLENÍ,
ZABÝVAJÍCÍ SE VRAŽDAMI: MANHATTAN SEVER A MANHATTAN JIH.
VYŠETŘUJÍ TY NEJBRUTÁLNĚJŠÍ A NEJSLOŽITĚJŠÍ VRAŽDY.
TOTO JSOU JEJICH PŘÍBĚHY.
7. ČERVENCE 2009
Máma pracovala jako uklízečka na adrese Rector Street 2.
Pracovala od pěti hodin odpoledne do 11 večer.
Okolo 22:30 dne 7. července
mi zavolala její kolegyně Rosa.
Ptala se, jestli je máma doma. Odpovídám: „Jak to myslíš? Máma není doma.
To není v práci? Má být v práci.“
Ona na to: „Není.“
Okolo 19 hodiny se měli všichni navečeřet.
Přišlo jí divné, že má vypnutý mobil. Hovory padaly rovnou do hlasovky.
Volala jsem tetám a strýčkům.
Dohodli jsme se, že co nejdřív dorazíme do její práce a pokusíme se ji najít.
Pracoval jsem tam jako člen denní ochranky.
Vyjel jsem do patra, ve kterém pracovala.
Křičel jsem její jméno po celé budově. Po všech chodbách.
A i dole v suterénu.
Snažil jsem se něco zaslechnout.
Možná byla zraněná. Možná byla někde, kde ji nebylo slyšet.
Lidé ji pochopitelně viděli přijít do budovy, ale nikdo ji neviděl odejít.
Mluvili jsme se členem ochranky, který tam zrovna byl.
Řekl nám, že neviděl, že by máma odešla z budovy.
V tu chvíli jsme zavolali policii.
Nebyla nikde k nalezení.
Každý případ vám sebere kousek duše.
Pokud vám na lidech skutečně nesejde, tuhle práci dělat nemůžete.
Chcete zjistit pravdu.
To je práce detektivů.
Vždycky jsem rád nahlížel za oponu. Co se skutečně stalo?
Pro rodinu je důležité vědět, kdo zavraždil jejich příbuzného.
To je moje práce.
V New Yorku funguje Policejní oddělení New York.
Jsou ti nejlepší.
VRAŽDY: NEW YORK
Když jsem každý den jezdil do práce a mířil do města a viděl celé to panorama,
vždycky jsem si říkal:
„Panečku. Pracuju jako detektiv na oddělení vražd v Newyorské policii.“
Vyrostl jsem v drsné oblasti ve čtvrti South Jamaica v Queensu.
Všude tam byly drogy. Prostituce. Gangy.
Nakonec jsem se musel rozhodnout,
že dám přednost vzdělání před ulicí a stanu se policistou.
8. 7. 2009 ERIDANIA SE POHŘEŠUJE: 10 HODIN
Osmého července roku 2009 jsme do práce dorazili v osm ráno.
Telefony zvonily jako o život. Volali nám z prvního okrsku.
Volali nám z policejního ředitelství. Volal nám šéf newyorských detektivů.
Všichni mluvili
o pohřešované uklízečce ve finanční čtvrti.
Myslím, že veřejnost je pohlcená tím,
co se v této oblasti odehrává během burzovních hodin.
Tím, co se tam v tak rychlém tempu odehrává,
tím velkým bohatstvím, co se tam převádí, a podobně.
To je ta sexy část Wall Street. Ale v zákulisí jsou zaměstnanci.
Jakmile bílé límečky odejdou domů, někdo po nich musí uklidit.
Jsou tam lidí, co vytírají, a opraváři.
Lidi, co mají rodiny a co tam tvrdě dřou, aby se uživili.
Detektivové dorazili na adresu Rector Street 2.
Na samotném začátku jsme neměli žádné informace.
Věděli jsme jenom to, že tady máme někoho, kdo se nevrátil domů.
Jeden ze šéfů všechny shromáždil před tou budovou
a stručně nám shrnul, co se děje.
Zjistili jsme, že pohřešovaná žena se jmenuje Eridania.
Čtyřicet šest let.
Měla směnu od 17. do 23. hodiny.
A někdy během svojí směny prostě zmizela.
Když jsem tam přijel, mimo jiné mě zaujalo,
že tam byla celá rodina té paní.
Několik hodin poté, co se jí nikdo nemohl dovolat.
To v N.Y. není zrovna běžné.
Bylo vidět, že k sobě měli blízko.
Moje sestra je o 17 let starší než já.
Vždycky na ni byl spoleh. Pomohla mě vychovat.
Byla to skvělá sestra a skvělá matka.
Nikdy by neopustila rodinu. To je nemožný.
Její rodina tvrdila, že po konci směny chodívala rovnou domů.
Takže bylo velmi neobvyklé, aby odešla z práce a nikomu to neřekla.
Obzvlášť své kolegyni.
To všechny vyděsilo.
Vůbec se jí to nepodobalo, aby jen tak zmizela.
A nebrala telefony.
Dost jsem se o ni bál.
Pracoval jsem tam rok a půl. Moje sestra asi šest měsíců.
Tu budovu znám vážně dobře.
Když se ten večer ztratila, pročesali jsme celou budovu. Patro po patře.
Dokonce jsem se vrátil i do suterénu
a vzhlédnul
a křičel její jméno.
Ale všude bylo ticho.
ERIDANIA SE POHŘEŠUJE: 12 HODIN
Místo, kde se ztratila,
se nachází v samotném středu finanční čtvrti.
A to policie samozřejmě bere velmi vážně.
Jakýkoli případ na Manhattanu Jih,
cokoli jižně od 59. ulice,
je vždycky v centru pozornosti.
Dobře jsem věděl, že to bude mít velký mediální ohlas.
Podle jejích kolegů s nimi vždy během směny večeří,
ale naposledy ji viděli kolem osmé hodiny. A od té doby se po ní slehla zem.
V podstatě musíte prohledat každé patro a musíte evakuovat celou budovu.
Takže všichni, veškerý personál, kravaťáci, uklízečky, obsluha výtahů…
Zkrátka všichni museli opustit budovu, aby mohla být celá prohledána.
V budově může být mrtvola. Nic nevíme.
Je to docela děsivé.
Ta adresa Rector Street 2
byla pro případ pohřešovaných osob mimo jiné tak unikátní,
protože to v podstatě bylo izolované prostředí.
Dovnitř a ven existuje jen pár cest. Pak už můžete jedině nahoru.
Prohledat tu budovu a najít tam něco nebo někoho je rozhodně náročný úkol.
Ta budova má totiž 26 pater.
Do pátrání se zapojili všichni.
I detektivové z jiných okrsků. Nebyla tam jenom mordparta
a detektivové z 1. okrsku, ale i detektivové z Midtown Jih a Sever.
Pátrali po ní všichni. Dokonce jsme měli i vrtulníky.
Byla to komplexní prohlídka celé budovy, od shora dolů.
Prohledali jsme každou píď. Otevřeli jsme její skříňku.
Zjistili jsme, že tam má pořád kabelku.
Mám mámu a čtyři sestry. Bez svojí kabelky nikam neodejdou.
Je to v podstatě část jejich těla.
To nás rozhodně znepokojilo.
A pak se v osmém patře našel její vozík a sponka do vlasů.
Z jakého důvodu byl zrovna na tomhle patře?
Došlo tam k nějakému zápasu?
Možná šlo o nějaký druh sexuálního útoku a byla držená jako rukojmí.
ZÁKAZ VSTUPU
Museli jsme zjistit víc. Potřebovali jsme znát zaměstnance budovy, co tam pracovali.
Kdo tam byl během Eridanianiny směny?
Všechny lidi, co v té budově tehdy pracovali, bych označil
za svědky nebo za zájmové osoby, chcete-li.
Hlavou se nám honila spousta věcí. Věděli jsme, že klíčovou roli hraje čas.
Čím později ji najdeme, tím méně pravděpodobné je, že bude naživu.
ERIDANIA SE POHŘEŠUJE: 14 HODIN
Věděli jsme, že kdyby opustila budovu,
zachytila by ji jedna z mnoha kamer u některého ze vchodů.
V téhle budově bylo celkem 32 kamer.
Bylo potřeba projít 32 osmihodinových záznamů.
Museli jsme se na ně podívat. To je skutečně zdlouhavý proces.
Tak jsme tam poslali toho nejlepšího.
Briana MacLeoda. Přezdívalo se mu „Bůh videa“.
Je to fantastický detektiv. Brian je
vážně svérázný chlapík.
Je to důležitá práce. Nezvládne ji každý. Ne každý se s tím dokáže vypořádat.
Říkám vám, že tu mouchu co nevidět zabiju.
Brian je posedlý svou prací. Když se soustředí,
nasadí si sluchátka a poslouchá heavy metal.
Metalista? Když jsem byl mladší, nosil jsem vzadu delší vlasy.
V práci jsem vždycky celý den poslouchal heavy metal.
Má dostatek trpělivosti a píle na to,
aby u toho seděl a hodiny zíral na obrazovku.
Věděli jsme, že jestli odešla,
najde ji. Stejně jako cokoli dalšího, co by mohlo vypadat podezřele.
Nechcete, aby vám něco uniklo. Stačí, abyste neviděli jediný snímek.
A je po ní.
Je to nudné a časově náročné.
Máte po tom unavené oči.
Měl jsem na to dostatečnou trpělivost.
Eridania je na záběrech, jak nastupuje do výtahu a jede nahoru na začátek směny.
Bylo to zhruba v 17:12.
Pak ji už nikdo neviděl. Na kameře už nebyla.
Nebylo vidět, že by někdy vystoupila z výtahu.
Nebo že by odešla z té budovy.
Tak kde je?
ERIDANIA SE POHŘEŠUJE: 19 HODIN
Abyste jí lépe rozuměli,
projdete celou její minulost, zjistíte, jaké měla vztahy,
jestli měla finanční potíže.
O oběti zjistíte naprosto vše.
Od její rodiny jsme zjistili, že Eridania je z Dominikánské republiky.
Moje matka se narodila v Santo Domingu.
Do Spojených států přišla v roce 1973.
Provdala se za mého otce
Jeronima Figuerou.
Porodila tři děti.
Přestala chodit do školy, aby se o nás mohla postarat.
Vlastně byla matriarchou. A byla
nepřekonatelná kuchařka.
Vždycky jsem se těšil její jídlo na Díkůvzdání, na Silvestra a na Vánoce.
Bylo jedno, o co šlo, vždycky chtěla rodinu pohromadě.
Díky tomu jsem si vzpomněl na svou matku.
Taky byla imigrantka. Z Panamy.
Dělala náhodné práce, dokud se nepostavila na vlastní nohy.
Živila celou naši rodinu a zajistila, abychom měli vše, co potřebujeme.
Umím si představit, jak bych se vypořádal s tím, kdyby se mojí matce něco stalo.
Ten případ pro mě byl vážně osobní.
Nemyslelo mi to.
Byla jsem tehdy v depresi. Panikařila jsem.
Jenom jsem se modlila k Bohu, aby máma co nejdřív vyšla ven.
Zjistili jsme, že Eridania byla rozvedená
a že se později se svým bývalým manželem opět sblížila.
Promluvili jsme si s její rodinou.
Na adresu Rector Street 2 tehdy nepřijel.
V duchu jsem se ptal, proč tady není,
když jsou tady všechny její dcery a její bratr?
Byl to náš první podezřelý.
Museli jsme ho vyslechnout a zjistit, co ví.
Ale nebyl jediný podezřelý. Rodina nám řekla, že o několik dní dřív
měla Eridania pocit,
že jí stalkuje někdo, kdo pracoval v té budově.
Sestra mi říkala, že se necítila bezpečně.
Prý ji sledoval jeden chlap,
když nastupovala do výtahu, aby mohla nahoře uklidit.
Pak k nám domů přišla reportérka, která s náma udělala rozhovor.
Maminka byla podle jejich dětí nervózní z muže,
který také pracoval v kancelářské budově na Rector Street
a který ji podle ní stalkoval.
Díval se na ni divně. Byla z toho nervózní.
15LETÁ DCERA
Když uklízela, zíral na ni.
Říkala, že se bojí někoho, kdo ji pronásleduje.
Ten člověk to udělal dvakrát,
ale Eridanianina dcera nám řekla,
že pár dní před jejím zmizením se s ní pokusil znovu promluvit.
Rodina měla z celé té situace samozřejmě velký strach.
Byla z toho tak rozrušená a vyděšená, že se o tom zmínila rodině.
Řekla jsem jí: „Pokusím se jí sehnat jinou práci.“ Souhlasila.
Ale když to do týdne nevyjde, dá výpověď.
Necítila se bezpečně a byla kvůli tomu ochotná odejít z práce.
A skutečnost, že se to stalo několikrát…
Mohl ji napadnout, přepadnout, unést?
Jak daleko byl ochoten zajít?
Věděli jsme, že ten stalker zná dispozice té budovy.
A všechny východy a vchody.
Ten někdo tam byl denně
a věděl, kdy kam lidé chodí,
kdy se budova zavírá, kdy se otevírá a kdo je kdy kde.
Bylo velmi důležité tuto osobu co nejdříve identifikovat.
Zatímco jsme ho hledali, vyslali jsme detektivy,
aby vyslechli Eridanianina manžela a ověřili místo jeho pobytu.
Jeho verze zněla, že ten večer pracoval zhruba do osmé večer.
A pak šel domů do jejich bytu.
Byl jediný, kdo zůstal doma, pokud by se tam vrátila.
Detektivům se podařilo ověřit místo jeho pobytu a vyloučit ho.
Tehdy jsme si byli jistí tím,
že s Eridanianiným zmizením nemá nic společného.
Mezitím se nám podařilo kontaktovat toho stalkera.
Odvedli jsme ho nahoru a posadili do výslechové místnosti.
Tvrdil, že ten večer hrál s přáteli ping pong.
Když byla Eridania v práci.
A všechny ty lidi, o kterých tvrdil, že se té události účastnili a že byli s ním,
jsme také vyslechli. Důkladně a podrobně.
A vyloučili jsme, že by do toho byl jakkoli zapletený.
9. 7. 2009 – ERIDANIA SE POHŘEŠUJE: 2 DNY
Teď jsme museli opravdu zintenzivnit naše úsilí a pokusit se ji najít.
Pečlivě. Se psími jednotkami.
Každý ví, že když přivedou psí jednotky, tak že najdou naprosto vše, co tam je.
Když policejní psi procházeli 14. patrem,
zachytili dvakrát pach v technické místnosti,
kde je umístěn klimatizační systém a topný systém budovy.
Měli tam záchranáře.
Na to patro se soustředili všichni, kdo tam byli.
Čekali jsme na oznámení, že našli něco, co budeme moct použít.
Něco, co nám řekne víc, než co jsme už věděli.
Ale s tou psí jednotkou to byl falešný poplach.
Bylo to vážně frustrující. Je vám líto její rodiny, protože víte, že jenom…
S každým dalším dnem a s každou další hodinou ztrácejí naději i oni.
S každou další vteřinou a minutou
to bylo pro naši rodinu náročnější a náročnější.
Všichni se báli. Nikdo nejedl.
Zkrátka…
Báli jsme se nejhoršího.
POLICEJNÍ ODDĚLENÍ 1. OKRSKU
Byla tam spousta kamer. A stovky hodin záznamů.
Na ty kamerové záběry jsem se díval celé hodiny.
Znovu a znovu. Abych měl naprostou jistotu,
že mi nic neuteklo. Hledal jsem důkazy. Cokoli podezřelého.
A jediný člověk, kdo se…
Kdo se choval trochu podivně, byl údržbář.
Pracoval v nákladním výtahu. Pak byl vidět v suterénu.
Bylo vidět, jak šel do údržbářské místnosti, která je zároveň jeho šatnou.
Sledoval jsem všechny kamery, na kterých byl v té budově zachycen.
A na poměrně dlouho zmizel.
Mohlo to být tak 45 minut.
A pak je najednou krátce po osmé večer
na kameře v suterénu.
Ale není zachycený na kameře, jak vychází z výtahu. Ať už v suterénu,
nebo v hale. Mohl se tam dostat jedině ze schodiště.
Při pohledu na jeho chování jsem si říkal: „Copak se to tady děje?“
Přišel nám velmi podezřelý.
Bylo nutné ho přivést na policejní stanici.
Teď pro nás byl rozhodně zájmovou osobou. Mohl vědět, kde je Eridania.
Tím člověkem byl Joseph Pabon.
Zavolal jsem mu. Souhlasil, že si s námi promluví.
Chtěl jsem to provést zpátky na okrsku, abychom to měli pod větší kontrolou.
Joseph Pabon nám řekl, že pracoval s nákladním výtahem.
Vyvážel uklízečky nahoru.
Vysazoval je v patrech, kde měly zrovna uklízet.
Vysvětlil nám, že ji vysadil v osmém patře.
Tam se našel její vozík a sponka do vlasů.
Tehdy ji viděl naposledy.
Byl červenec. Venku bylo vedro jako v pekárně. Panovalo neskutečné horko.
Jako newyorský detektiv jsem musel mít oblek.
Kdybych si mohl vzít žabky a plavky…
Ani na chvíli neváhám.
Ale on na sobě měl termo tričko s dlouhým rukávem a přes nej tričko. Říkám si:
„Ten kluk je naprostej cvok. Je oblečený, jako by venku byl sníh. A je červenec.“
Myslel jsem na to to celou tu dobu, co jsem s ním mluvil.
Řekl jsem mu: „Sundejte si tričko.“ Sundal si ho.
Měl škrábance na ramenou, na krku a na dalších částech trupu.
Zeptal jsem se ho: „Máte pro to vysvětlení?“
Odpověděl, že to úterý večer, kdy bylo nahlášeno Eridanianino zmízení,
měl za úkol obsluhovat nákladní výtah. Vyvážel pracující nahoru a svážel je dolů.
Tvrdil, že jim pomáhal s vozíky s výztuží a rámovou konstrukcí. Zeptal jsem se:
„Patříte k odborům, ne?“ A on na to: „Jo.“
Něco o tom vím, jelikož pocházím z rodiny, kde jsme byli součástí různých odborů.
Vím, že když máte za úkol jednu práci a uděláte nějakou jinou, máte průšvih.
Nemohl se dotknout ničeho jiného než páky výtahu nebo tlačítka.
Zeptal jsem se ho: „Pomáhal jste jim s jejich vozíky?“
To pro mě bylo nepředstavitelné. Ani na okamžik jsem tomu nevěřil.
Zkusil jsem na něj naléhat:
„Jestli jste jí něco udělal a je někde v budově,
řekněte nám, kde je. Zachráníme ji.
A vrátíme ji zpátky k její rodině.“
Ale on dál tvrdil,
že nic neudělal.
V tu chvíli jsme ho vyslýchali už dobrých 14 hodin.
Zeptali jsme se ho: „Nevadí vám nám dát vaše DNA?“
A nevadilo mu to. Udělal si výtěr.
Nepřiznal se k žádné trestné činnosti nebo k něčemu podobnému.
Takže jsme ho museli nechat jít.
Neměli jsme tělo a nemohli jsme ho z ničeho obvinit, ale sdělil jsem
svým nadřízeným, že je pro nás v tuto chvíli podezřelým číslo jedna.
A tehdy jsme začali sledovat Josepha Pabona.
Sledovali jsme, kde se pohybuje. Protože ji možná mohl někde mít.
Třeba u sebe doma. Mohl by ji mít v jiné budově nebo na jiném místě.
Nasadili jsme na něj pár detektivů, aby ho sledovali.
A měli přehled o tom, kde se pohybuje.
Chtěli jsme Pabona sledovat 24 hodin denně.
Sledovali jsme ho na směny.
Když zahnul doprava, já taky. Když doleva, já taky.
Když šel do restaurace a byl tam moc dlouho,
někdo se šel podívat, jestli tam pořád je.
Nesnažili jsme se být nenápadní.
Neměli jsme problém s tím, že věděl, že ho sledujeme.
Byla to hra kočky s myší. My proti němu. Nebylo možné, abychom prohráli.
Už jsme ji hledali několik dní.
Na videu nikde nebyla. Nikde nebylo vidět, že by z budovy odešla.
Prohlédli jsme všechna zákoutí budovy od shora dolů a nemohli jsme ji najít.
Nedávalo to vůbec žádný smysl.
Nejen, že jsme z toho byli skleslí,
ale taky nám to výrazně ztížilo práci.
Takže vyšetřování už se neodehrávalo
jenom na adrese Rector Street 2, ale v celém New Yorku.
Stal se z toho
ještě větší případ. To znamená víc zdrojů a vyšetřování ve větším měřítku.
Protože mohla být kdekoli.
Rozhodli jsme se rozšířit síť videokamer. Tedy sledovací síť.
Uvidíme ji, jak půjde po Trinity Street?
Uvidíme ji, jak jde po Greenwich Street?
Nebo jak jde východně nebo západně po Rector Street? Ale…
Bylo to k ničemu.
Nikde nebyla.
„Jak to, že ji nemůžu najít? Co mi uniká?
Co nám jako kolektivu uniká?“ Na tom případu nás pracovalo vážně hodně.
Kousek severně od Rector Street se nacházel obchod.
V to úterý, kdy se Eridania ztratila, tam byl na videu Joseph Pabon.
Od prodejce jsme měli kopii účtenky. Joseph Pabon si v tom podniku
koupil alkohol.
Eridania na něj možná narazila, jak chlastá.
Možná následovala slovní hádka a on se do ní fyzicky pustil.
V tuhle chvíli si řeknou: „A sakra. Teď musím zakrýt svoje stopy.“ Jenom reagují.
Ale neměli jsme dost na to, abychom ho zatkli. Pořád jsme neměli tělo.
Pořád jsme nevěděli, k jakému zločinu došlo. Tak jsme ho dál sledovali.
10. 7. 2009 – ERIDANIA SE POHŘEŠUJE: 3 DNY
Teď jsme spíš hledali místa, kam mohlo být její tělo odhozeno.
A ne místa, kam mohl někdo utéct.
Napadlo nás, že ji možná někdo hodil do jednoho z kontejnerů na odpadky.
Které pak odvezla soukromá sanitační firma.
Poslali jsme detektivy do Pensylvánie,
aby prohledali oblast, kam odvezli jejich odpadky.
Rodina si tento týden prošla všemi emocemi.
Už proběhlo důkladné ohledání skládky
v Pensylvánii, kam se sváží odpad z budovy.
Nemohla jsem tomu uvěřit.
Moje máma nebyla odpadek.
Jenom jsem si říkala: „Proboha, fakt tam může být?“
Příšerné.
Jestli jí tohle někdo dokázal udělat.
Nakonec tam žádná Eridania Rodriguezová nebyla. Ani žádné další důkazy,
díky kterým bychom Eridanii Rodriquezovou mohli najít.
Řekli nám, že tam nikoho nenašli, takže jsem zase cítila trochu naděje.
Pohřešuje se 46letá Eridania Rodriguezová.
Podle policie je nejspíš po smrti.
Rodina si tím právě prochází. Čekáme na odpovědi.
Stal se z toho velký příběh.
A kdykoli se z něčeho stane velký příběh, média se ptají
policie: „Co se to tady děje?“
Bylo to hodně frustrující: „Kde do prdele jako je?“
Byli jsme pod tlakem.
Na tento případ bylo vynaloženo tolik prostředků, že…
Nebylo v tom možné takto dál pokračovat.
Detektivové se museli vrátit ke svým případům. Policisté museli hlídat ulice.
Policejní komisařství chtělo z případu stáhnout lidi a přesunout je jinam.
Nejenže jsme ten případ nevyřešili,
newyorská policie kvůli tomu nevypadala dobře.
Takže šéfové na nás začali trochu tlačit.
Říkáme si: „A sakra.“
Náčelník Matarazzo, šéf detektivů na Manhattanu, nás svolal na schůzi.
A v jednu chvíli se Matarazzo otočil na mě: „Hej, Johne.
Tak jak to vypadá?
Co si o tom myslíš? Kde je?“
Otočil jsem se na něj: „Musí být pořád v té budově.“
Odpověděl: „Tak tu budovu znova prohledáme.“
ERIDANIA SE POHŘEŠUJE: 4 DNY
Znova jsme to tam prohledali. Tu budovu neopustila.
„Jděte tam.
Zjistěte, kam krucinál zmizela.“ A povolali deset seržantů a 100 policistů,
aby prohledali všechna zákoutí té budovy.
Patro po patře.
Všichni jsme to prožívali.
S tou rodinou a s celým tím případem jsme strávili tolik času.
Všichni jsme chtěli, aby to dopadlo dobře.
Jenže to se bohužel nestalo.
Zavolal mi detektiv z 9. okrsku: „Johne, jsem ve 12. patře.
Právě jsem vystoupil z výtahu.
Co nejdřív sem přijeď.“
Na 12. patře se stavělo.
Byly tam holé zdi. Jenom beton. Žádný sádrokarton, žádný nábytek.
Když jsem vystoupil z výtahu,
na tom patře byl pach smrti.
A ten detektiv mi řekl: „Podívej se dovnitř.“
Uviděl jsem tam nějakou krev
a zbytky, co vycházely z klimatizačního potrubí.
Dorazili tam záchranáři a kriminálka.
Otevřeli jsme vzduchotechnické potrubí
a byla uvnitř.
Teď stoprocentně víme, že jde o vraždu.
Při původním pátrání si ti psi nevymýšleli pach, který zachytili.
Vzduch se míhal a stoupal.
Při druhém pátrání byl vzduchový kanál uzavřen
a vzduch zůstal nehybný tam, kde byla ve 12. patře nalezena Eridania.
Bohužel došlo k rozkladu,
takže fyzická identifikace nebyla možná.
Ale v tu chvíli jsme mohli předpokládat, že to byla Eridania.
Byla svázaná a spoutaná. Ruce za zády. Ústa zalepená lepící páskou.
Ta lepicí páska nebyla zrovna běžná. Byla skoro jako výstražná páska. Žlutá a černá.
Zvláštní bylo, že Eridania obvykle nosila
krucifix okolo krku. A teď ho měla v puse.
Spousta lidí se domnívala, že to mohlo mít nějaký rituální záměr.
Když si představíte, že to někomu uděláte…
Ty jo. Dal ji do vzduchotechnického potrubí.
Koho napadne udělat něco tak extrémního? „Takhle ji schovám.“
Soudní lékař si odsud právě odvezl tělo. Policie je zde celý den.
Čekáme, až se dozvíme, koho našli.
ERIDANIANIN BRATR
Hodně z nás pořád doufá, že to není ona, ale…
Mám z toho špatný pocit.
Našli moji mámu.
Našli ji ve ventilaci klimatizace,
svázanou
jako zvíře.
Bušil jsem pěstmi do kuchyňského stolu.
A bráchové mě museli zadržet.
Prostě jsem neustále…
brečel.
Jak tohle může někdo udělat dalšímu člověku?
Člověku, který celý život pomáhal ostatním?
Byla tak laskavá a tak milující. Vždycky všem přinášela radost.
Čím si tohle zasloužila?
Představovala jsem si, jak křičí.
Jak se snažila křičet o pomoc, ale…
V té budově můžete křičet, jak chcete, a nikdo vás neuslyší.
Řekl jsem jim:
„Dosáhneme spravedlnosti pro vaši matku.
Protože Eridania si nezasloužila,
co se tady stalo.“
ÚŘAD HLAVNÍHO SOUDNÍHO LÉKAŘE
Měl jsem za úkol zúčastnil se pitvy.
Věděl jsem, že cokoli se během ní zjistí, určitě to pomůže případu.
Napřed zjistíme příčinu úmrtí a pak forenzní informace.
Sexuální napadení bylo vyloučeno.
Žádné známky poranění tupým předmětem, bodnutí, střelná zranění
ani zlomeniny lebky. Její jazylka byla neporušená.
Takže ji nikdo neškrtil ani nic podobného.
Vzhledem k tomu, že Eridania byla svázaná ve stísněné poloze,
její hlava byla tlačená trochu dopředu a krk dolů. Přes ústa měla lepící pásku,
takže nemohla moc dýchat.
Takže za příčinu smrti byla prohlášena vražda udušením.
Nejspíš byla naživu, když ji někdo svázal,
zvedl z podlahy a strčil do klimatizačního potrubí, které opět zavřel.
Já… Jo, to prostě…
Úplně se mi sevřelo srdce. Když jsem byl v tom suterénu, podíval jsem se nahoru.
Na tu ventilaci.
Křičel jsem její jméno a snažil se ji zaslechnout.
Jestli byla pořád naživu, pochopitelně mi nemohla
odpovědět nebo zavolat moje jméno.
Nebo křičet o pomoc, protože
měla zalepená ústa tou páskou.
Lidi mi říkají:
„Nemůžeš za to. Tak nepřemýšlej.“
Ale vžijte se do mojí situace.
Když jsem se sestrou mluvil naposledy,
necítila se bezpečně.
Řekl jsem jí, ať mi dá pár dní, abych jí sehnal jinou práci.
A pak se stalo tohle.
Tohle jsem asi taky pěkně podělal.
Nenechal jsem ji dát výpověď.
A nepročesal jsem to prázdné místo ve 12. patře.
Naštěstí pro nás nám zbývala jedna zájmová osoba.
Joseph Pabon neměl alibi.
Během Eridanianiny směny nakonec v Rector Street 2 pracoval taky.
Joseph Pabon byl jediný,
kdo měl na těle škrábance, které nedokázal řádně vysvětlit.
Při pitvě se odebírají vzorky DNA.
Odebírají odstřižky nehtů, aby zjistili,
jestli za nehty není DNA, které nepatří oběti.
Jediný problém s tím je…
Výsledky nejsou jako u testu na Covid za 15 minut.
Museli jsme si na ty výsledky počkat. Doufali jsme, že se dozvíme,
že mezi Josephem Pabonem a DNA vzorky, které jsme odebrali Eridanii, bude shoda.
Když jsme se zaměřili na Josepha Pabona,
zjistili jsme, že se několikrát dopustil domácího násilí na ženách.
V jednom případě po hádce se svou bývalou přítelkyní
vzal bowlingovou kouli a rozbil jí okna u auta.
To nás ještě víc utvrdilo v tom,
že je možné, že se tenhle chlápek nějak zhroutil nebo měl problém
a vybuil si to na Eridanii.
Od jeho výslechu jsme ho sledovali,
abychom pořád věděli, kde přesně je.
Dokud jsme neměli výsledky DNA testu, museli jsme ho sledovat dál.
Dokud nebudeme nade vši pochybnost vědět, že to byl on.
Byla by to obrovská katastrofa, kdybychom ho ztratili,
test by potvrdil, že to byl on, a byl by fuč.
Šlo o člověka, který možná spáchal tento ohavný čin.
Tu ženu svázal a udusil ji.
A přesto normálně dál žil svůj život, jako by nic neudělal.
Ale znepokojovala nás další věc.
V minulosti se dopustil domácího násilí. Takže může napadnout svou přítelkyni.
17. 7. 2009 10 DNÍ PO VRAŽDĚ ERIDANIE RODRIGUEZOVÉ
Dne 17. července mi zavolali, že jsou hotové výsledky DNA testu.
A na miliardu procent to byl Joseph Pabon.
Když jsme na něj dostali zatykač, zavolal jsem Alovi Titovi a řekl mu:
„Byl to on. Čas ho zatknout.“
FINANČNÍ ČTVRŤ
Žil na Staten Islandu.
Sjel z hlavní ulice do jedné ze zadních uliček a my jsme ho obklíčili.
Vyběhli jsme se zbraněmi v rukou
a řekli mu, ať zastaví auto.
Když jsme Pabona konečně vytáhli z auta a zatkli ho,
v autě s ním byla i jeho přítelkyně.
V tu chvíli jí to možná nedošlo,
ale nepochybuju o tom, že si nakonec uvědomila:
„Ty jo, žila jsem s vrahem.“
Možná jsme ji zachránili a nestala se jeho další obětí.
Byl to vynikající závěr dlouhého, vleklého případu.
Toho chlapa jsme dostali. To bylo dobře. Pabon už nebyl na ulici.
Když jsme se konečně dozvěděli, že zatkli Josepha Pabona a obvinili ho z vraždy,
všichni křičeli radostí a plakali.
A já prostě… Byl jsem šťastnej, ale…
Když
jsme dotelefonovali s vyšetřovatelem, měli jsme spoustu otázek.
Jako:
„Proč by něco takového udělal?“
Pracoval jsem s ním rok a půl.
Byl upovídanej. Pokaždý mi popřál dobrý ráno. Vždycky
se mnou na recepci mluvil. Vždycky odvedl svoji práci.
Nikdy jsem s ním neměl problém. Nikdy jsem mu neudělal nic,
kvůli čemu
by měl chtít ublížit mojí sestře.
Nepovažoval jsem ho za nepřítele, ale za kolegu.
Přivezli jsme ho zpět.
Zadržovali jsme ho v cele na detektivním oddělení 1. okrsku.
Byli jsme nadšením bez sebe. Já taky. Chtěl jsem to s ním znovu zkusit.
Chtěl jsem, aby přiznal, co udělal.
Už to pro mě bylo osobní.
Bohužel se dovolával svého práva na obhájce. Nemohli jsme ho vyslechnout.
Ale u soudu byl Joseph Pabon usvědčen
a odsouzen na 25 let až na doživotí.
A…
Takový osud si rozhodně zaslouží.
Když řekli, že je vinen,
zhroutila jsem se z toho.
Všichni jsme se zhroutili.
Nebylo mu to líto.
Smál se nám do ksichtu.
To mi vážně zlomilo srdce.
Stálo mě to veškerou sílu
a všechnu trpělivost v mým nitru,
abych se na něj nevrhnul.
Chtěl jsem ho vší silou praštit.
Zezadu do hlavy. Chtěl jsem ho udusit.
Pabon nikdy neodpověděl na otázku, proč to udělal.
Na tuhle odpověď dodnes čekáme.
Za jakým účelem to udělal? Provedla mu máma něco?
Řekla mu něco, co ho naštvalo?
Proč?
Myslím, že prostě vybouchnul.
Na chvíli ho přepadnul vztek.
Stejně jako se mu to stalo
u předchozích problémů s ženami.
Bojovala o svůj život. Vím, že jo.
Vím, že se během
svých posledních chvil vážně bála.
Ale už je pryč.
Už se nevrátí.
Nepřenesl jsem se přes to.
Pořád
mi to leží v žaludku.
Do dnešního dne jsem nepochopil, co se to vlastně stalo.
Navždycky změnil naši rodinu.
Vyšetřovat tenhle případ, vidět je
a jejich smutek a…
Všechna ta práce, kterou jsme vynaložili, abychom našli pachatele…
Na to zkrátka nikdy nezapomenu.
Vzpomínám si, že když jsem vyrůstal, považoval jsem newyorskou policii
za ten největší gang v New Yorku.
Ale po tolika letech práce pro newyorskou policii
jsem si uvědomil, že je to spíš rodina.
Lidi dostatečně
nechápou to, co policie dělá.
Policie není okupační síla.
A komunita není banda divochů, na které musíme útočit.
VZDĚLÁVÁNÍ PRO SPRAVEDLIVÝ SVĚT
Několik let po procesu
jsem tedy odešel do důchodu s tím, že se budu snažit tyto dvě entity spojit.
Z detektiva Tita jsem se stal doktorem Titem.
Učím na vysoké škole trestního práva Johna Jaye.
Zatčením někoho připravíte o svobodu.
…spolupráce s budoucí policií.
Vyslechněte si všechna fakta a důkazy a pak určete, zda je dotyčný vinen.
Nerozhodujte se na základě vzhledu nebo nějakých stereotypních předsudků.
Mým cílem je, abyste pochopili,
že existuje mnoho různých úhlů pohledu.
Některé jsou jako ty vaše. Další velmi odlišné.
A když chcete pracovat jako policista, musíte si to dobře uvědomovat.
Nemůžete s lidmi zacházet jinak, protože pochází odjinud.
Chci, aby studenti pochopili, jaký svět na ně čeká. A to je pro mě důležité.
Pracovat pro společné dobro všech, aby byl svět lepší a bezpečnější.
V DALŠÍM DÍLE UVIDÍTE
Na Blízký východ mě motivuje vyrazit to, že cítím vinu za přežití 11. září.
Byl jsem kontraktor u námořní pěchoty. Během mé poslední mise v Afghánistánu
mi zavolali, že znovu otevřou případ Howarda Pilmara.
Byl zavražděn v kanceláři. Neznal jsem nikoho, kdo by si přál jeho smrt.
Kdo by ho chtěl takhle zavraždit.
Přemýšlím jen o pár případech, které jsou stále nevyřešené.
Ale o případu Pilmar pořád přemýšlím i po letech.
Už tam skoro jsme.
Každý detektiv má nějaký případ, který z nějakého důvodu nevyřešil.
A stane se z něj Bílá velryba jeho kariéry.
Howard byl zabitý jako prase, co jde na porážku. Jako zvíře.
Překlad titulků: Jakub Doležal